ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 серпня 2020 року           справа №200/971/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання – Ашумова Т., представника позивача адвоката - Онищенко І.В., представників відповідача Пономарьова А.О., Сенникова А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року (головуючий суддя І інстанції – Давиденко Т.В.), складене в повному обсязі в м. Слов`янськ Донецької області 12 лютого 2020 року, у справі № 200/971/20-а за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги, -                                                                                
                                                  
                                                           ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування:
- податкового повідомлення-рішення від 20 вересня 2019 року № 0000821302 про визначення грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 52922 грн. 19 коп., в т.ч. за податковим зобов`язанням – 42337 грн. 75 коп., за штрафними санкціями – 10584 грн. 44 коп.;
- податкового повідомлення-рішення від 20 вересня 2019 року № 0000811302 про збільшення сум грошового зобов`язання за платежем військовий збір в загальній сумі – 4410 грн. 18 коп., в т.ч. за основним платежем – 3528 грн. 14 коп., за штрафними санкціями – 882 грн. 04 коп.;
- податкового повідомлення-рішення від 20 вересня 2019 року № 0000831302 про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в т.ч. за податковим зобов`язанням – 367881 грн., за штрафними санкціями – 91970 грн.
- вимоги від 19 вересня 2019 року № Ф-0000711302 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 53858, 17 грн. (а.с. 1-5).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року позовні вимоги роз`єднано (виділено у самостійні провадження), позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20 вересня 2019 року № 0000821302 про визначення грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 52922,19 грн., в т.ч. за податковим зобов`язанням – 42337,75 грн., за штрафними санкціями – 10584,44 грн. виділені у самостійне провадження, справі присвоєний номер 200/971/20-а.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог  (а.с. 136-139).
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 із такими судовими рішеннями не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на ненадання судом першої інстанції вірної оцінки обставинам справи, що мають значення для справи, прийняття рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційних скарг, позивач зазначив, що податкові повідомлення - рішення винесені відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.
Вказує на те, що позивачем не було допущено порушень податкового законодавства в частині неправомірного формування витрат в період, який перевірявся, оскільки, як вказує позивач, напівпричепи, самоскиди та сідельні тягачі є різновидами спеціальних  транспортних засобів, а відтак, не можуть вважатися засобами подвійного призначення.
Заборона, яка встановлена в п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України щодо віднесення до валових витрат підприємця витрати по засобам подвійного призначення стосується саме придбання та утримання вантажних автомобілів, а не транспортних засобів спеціалізованого призначення, тому що для визначення чистого оподаткованого доходу підприємець не може бути позбавлений права на формування документально-підтверджених витрат по транспортним засобам, які не є вантажними автомобілями.
Позивачем у спірний  період віднесено до складу валових витрат, витрати по придбанню запчастин, паливу, напівпричепів та транспортних засобів спеціалізованого призначення (самоскидів, сідловин тягачів, цистерн), що підтверджується відповідними актами списання.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказані транспортні засоби є засобами подвійного призначення.
Зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінку аргументам позивача, що є порушенням норм процесуального права  (а.с. 143-144). 
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
       Представник позивача надала пояснення, зазначені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.
Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вказали, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін,  з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи – підприємця, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців (ІПН НОМЕР_1 ), місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як платник податків у Слов`янсько-Лиманському управлінні Державної податкової служби у Донецькій області (а.с. 14-15).
З 05 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, за результатами якої складений акт  від 02 вересня 2019 року № 6/05-99-13-02-17/ НОМЕР_1 (а.с. 7-38).
Під час перевірки податковим органом встановлені факти порушення позивачем вимог чинного законодавства, зокрема: 
- підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 177.10 статті 177, підпункту 296.1.2 пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України: не ведення обліку доходів та витрат, для яких законами України встановлена обов`язкова форма обліку, у періоді з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року у книзі обліку доходів та витрат;
- підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижений чистий оподатковуваний дохід на загальну суму 235209 грн. 68 коп., у тому числі за 2017 рік на суму 89821 грн. 85 коп., за 2018 рік на суму 145387 грн. 83 коп., в результаті чого донарахована сума податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, належного до сплати до бюджету на загальну суму 42337 грн. 75 коп., у тому числі за 2017 рік на суму 16167 грн. 94 коп., за 2018 рік на суму 26169 грн. 81 коп.; 
- пунктів 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4, зареєстрованого в Мін`юсті України 30 січня 2015 року за № 111/26556, а саме, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою 1-ДФ за 3 квартал 2017 року, 4 квартал 2017 року, 3 квартал 2018 року включені недостовірні відомості про дохід, нарахований (виплачений) найманим працівникам та суми нарахованого (перерахованого) податку;
- пункту 51.1 статті 51, підпункту 70.16.1 пункту 70.16 статті 70, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме: до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за формою № 1-ДФ за 1,2,3,4 квартали 2016 року, 1, 2, 3, 4 квартали 2017 року, 1, 2, 3, 4 квартали 2018 року не включені відомості про нараховані та виплачені доходи 20 фізичним особам - підприємцям за ознакою доходу 157 – «дохід, виплачений само зайнятій особі»;
- підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, статті 18, абзацу 2 пункту 57.1. статті 57, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.5 пункту 168.1, абзацу «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, в періоді, що перевірявся ФОП ОСОБА_1 не сплачений (перерахований) до бюджету сума нарахованого (утриманого) податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 24460 грн. 12 коп., у тому числі за серпень 2018 року в сумі 12230 грн. 06 коп. граничний термін сплати до 30 вересня 2018 року, та вересень 2018 року в сумі 12230 грн. 06 коп. граничний термін сплати до 30 жовтня 2018 року.
На підставі акту перевірки Головним управлінням ДПС у Донецькій області прийняте, зокрема, податкове повідомлення – рішення від 20 вересня 2019 року № 0000821302 про збільшення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем в загальній сумі 52922 грн. 19 коп., у тому числі за податковим зобов`язанням – 42337 грн. 75 коп., за штрафними санкціями – 10584 грн. 44 коп.  (а.с. 40-41)
Позивач із зазначеним податковим повідомленням-рішенням не погодився та звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що   відповідачем надані суду належні докази, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність висновків податкового органу про порушення позивачем норм чинного законодавства з питань оподаткування.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи оцінку спірним правовідносинам,   вважає за необхідне зазначити про наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі – ПК України). 
         Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.
Згідно ст. 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється ст. 177 ПК України.
В розумінні п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Відповідно до пп.177.4.6, яким доповнено п.177.4 ст. 177 ПК України згідно із Законом № 1797-VIII від 21.12.2016 та набув чинності з 01.01.2017, фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Тобто, Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, амортизаційні відрахування на вантажні автомобілі.
Як зазначено в акті перевірки, під час перевірки правильності визначення вартості документально підтверджених витрат (на підставі банківських виписок про рух коштів, видаткових накладних, актів здачі – прийняття робіт (надання послуг), рахунків, експрес – накладних, чеків РРО, актів списання паливо – мастильних матеріалів, запасних частин), пов`язаних з господарською діяльністю, відображених у додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки, встановлено завищення витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів за 2017 рік на суму 1807847 грн. 74 коп. та за 2018 рік на суму 145387 грн. 83 коп.
При перевірці задекларованих показників у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 встановлено, що фізичною особою – підприємцем ОСОБА_1 у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік до вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, включені витрати в загальній сумі 11853601 грн. 15 коп., у тому числі вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції  – 10827891 грн. 05 коп., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату – 407067 грн 91коп., інші витрати – 618642 грн. 19 коп.
Згідно наданих самозайнятою особою ОСОБА_1  первинних документів (банківських виписок, книги обліку доходів та витрат, чеків РРО, видаткових накладних, актів виконаних робіт (послуг), звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт) було встановлено, що ФОП ОСОБА_1  до вартості придбаних товарне – матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, включених до додатку Ф2 податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, віднесені витрати, понесені у 1 кварталі 2017 року, коли діяльність здійснювалась на спрощеній системі оподаткування в сумі 1718025 грн. 89 коп. та витрати на придбання запчастин на орендовані вантажні автомобілі  у сумі 89821 грн. 85 коп.
При перевірці задекларованих показників у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 встановлено, що фізичною особою – підприємцем ОСОБА_1 у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік до вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, включені витрати в загальній сумі 12501430 грн. 23 коп., у тому числі вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції  – 9205283 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату – 794913 грн. 98 коп., інші витрати – 2501233 грн. 25 коп.
При проведенні перевірки встановлено, що ФОП   ОСОБА_1  до вартості придбаних товарне – матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, включених до додатка Ф2 податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік, віднесені витрати  на придбання запчастин на орендовані вантажні автомобілі  в сумі 145387 грн. коп.
Та встановлено, що позивачем у порушення підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2017,2018 роки занижений загальний оподатковуваний дохід та занижені витрати, пов`язані з господарською діяльністю, та не задекларовані загальний оподатковуваний дохід та  витрати, пов`язані з господарською діяльністю, що призвело до заниження чистого оподаткованого доходу на загальну суму 235209 грн. 68 грн., у тому числі за 2017 рік на суму 89821 грн. 85 коп., за 2018 рік на суму 145387 грн. 83 коп.
Суд апеляційної інстанції встановив, що в межах цього спору та доводів апеляційної скарги, дослідженню підлягають обставини щодо правомірності включення фізичною особою-підприємцем сум пов`язаних з придбанням палива та запчастин на ремонт вантажних автомобілів, а також транспортних засобів спеціального призначення (напівпричепів, самоскидів та сідельних тягачів) до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.
Відносини власності та порядок реалізації права власності визначають Конституція України та Цивільний кодекс України (далі – ЦКУ), ст. 318 якого передбачено, що суб`єктами права власності є український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 ЦКУ – фізичні та юридичні особи. Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, відповідно до абзацу третього п. 6 якого встановлено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.
Поняття термінів, пов`язаних з автомобільним транспортом, визначено Законом України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт», згідно із ст. 1 якого автомобільний транспортний засіб – це колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.
Тобто Закон 2344-ІІІ поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.
Згідно з визначенням, наведеним статтею 1 Закону №2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Таким чином, основною характеризуючою ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів. При цьому, автомобіль вантажний – автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Згідно з розділом І «Загальні положення» Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 № 550 «Про затвердження Правил експлуатації колісних транспортних засобів», утримання транспортного засобу – це забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.
Разом з тим, відповідно до Закону №2344-III транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:
-загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;
-спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;
-спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.
Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра  транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених  наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.  
З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.
Відповідно до ч. 3 ст.  19 Закону України «Про автомобільний транспорт», при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. 
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб – підприємців визначено ст. 177 Податкового кодексу України (далі – Кодекс). Згідно з п. 177.2 ст. 177 Кодексу об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю фізичної особи – підприємця. Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою – підприємцем, встановлено п. 177.4 ст. 177 Кодексу.
Разом з цим, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Кодексу встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст. 177 Кодексу. До основних засобів подвійного призначення, які не підлягають амортизації, належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Кодексу).
Враховуючи дію прямої норми п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Кодексу, фізична особа – підприємець не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань по визначених у п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Кодексу основних засобах подвійного призначення, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі обґрунтованих висновків про неправомірне включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, витрати на придбання палива та запчастин на ремонт вантажних автомобілів , позовні вимоги про їх скасування задоволенню не підлягають.
Цієї ж думки дійшов Верховний Суд у постанові по справі №807/250/18 від 12 листопада 2019 року.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що надані під час перевірки та до суду апеляційної інстанції акти списання  запасних  частин на ремонт транспортних засобів з розшифровкою  носять загальні дані  матеріальних витрат, оскільки в них не конкретизовано на які транспортні засоби та якого призначення( вантажні або спеціалізованого призначення), з посиланням на конкретне найменування транспортного засобу та його реєстраційний номер, були використані запасні запчастини та проведений ремонт. В акті списання йдеться  посилання  тільки на назву транспортного засобу без зазначення його реєстраційного номеру  та зазначення його функціональне призначення. Надання до суду розшифрування  актів списання також не мають даних за яким реєстраційним номером транспортного засобу  списувались витрати на ремонт та  запасні частини. Позивач здійснює господарську діяльність , використовуючи більше шістдесяти видів транспортних засобів, які орендує та має на праві власності, кожен з яких має своє функціональне призначення.
Оскільки позивач в актах списання не відокремлює окремо кожний вид транспортного засобу, до якого були понесенні витрати на ремонт, та не зазначає їх функціональне призначення, з підтвердженням документального обґрунтування своєї апеляційної скарги , та тільки в додаткових документах до суду апеляційної  інстанції  розшифровує список запчастин відносно кожного транспортного засобу, зазначених в цих актах, а також надав і свідоцтва на їх реєстрацію , з яких вбачається їх віднесення к вантажним транспортним засобам ,суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити доводи апелянта та визначити які з транспортних засобів позивача  були використані під час господарської діяльності як не вантажні автомобілі, оскільки зазначені документи не були дослідженні контролюючим органом під час проведення документальної перевірки ,а досліджувались суцільним порядком лише самі  акти списання. Представник позивача підтвердила, що до перевірки були надані всі документи, зокрема акти списання витрат на ремонт як вантажного ,так і спеціального призначення автомобілів.
В позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач також не конкретизує, які транспортні засоби  та якої марки  він відносить до  транспорту спеціального призначення ,під час використовування в господарській діяльності та не наводить витрати на них, а тільки наводить   загальне посилання неправомірно віднесені податковим органом до вантажного транспорту , оскільки апеляція носить загальне посилання на законодавчі акти. Окрім того, 
З огляду на зазначене , суд апеляційної інстанції вважає не доведеними доводи апелянта щодо неправомірності прийняття спірного податкового повідомлення рішення з огляду на вимоги ч.1 ст.77 КАС України, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної інстанції, виходячи з аналізу вищевказаних норм права та зробленим висновкам.
При цьому, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом надано оцінку всім аргументам позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку,  що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 283, 310, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду 05 лютого 2020 року по справі № 200/971/20-а – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 25 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 серпня 2020 року.

Судді                                                                                               Т.Г. Арабей 
                                                                                                             І.В. Геращенко
                                                                                                    Г.М. Міронова