ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/782/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №706/874/18 Категорія: 307000000 	Орендарчук М. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 липня 2020 року м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів
	Новікова О.М.,	
  	Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., 	
за участю секретаря 	Чуйко А.В.  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 січня 2020 року (повний текст складено 03 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Добровеличківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області про визнання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов`язкову Ѕ частку спадкового майна -
в с т а н о в и в :

19 червня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просила визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15 березня 2017 року Державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Палійчуку Роману Васильовичу щодо успадкування земельної ділянки після смерті її сина - ОСОБА_5 . Також просила суд визнати за нею право власності на обов`язкову Ѕ частку спадкового майна у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2.6053 га. яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області та підтверджено державним актом на право власності на землю від 04.10.2002 року, кадастровий № 7124680500:04:001:0070.
25 червня 2018 року судом відкрито провадження у справі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 17 грудня 2018 року провадження у справі зупинено.
12 листопада 2018 року до суду із заявами про залучення їх у якості правонаступників померлої ОСОБА_4 звернулись ОСОБА_2 ( син ) та ОСОБА_1 ( дочка ). У заявах вказали, що повністю підтримують позовні вимоги первісного позивача.
Ухвалою районного суду від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залучені до участі у справі в якості позивачів.
13 листопада 2019 року закрито підготовче провадження і справа призначена до розгляду, підстави позову, а також позовні вимоги залишилися незмінними.
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що вони є правонаступниками ОСОБА_4 , яка була матір`ю ОСОБА_5 , і який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Добровеличківка, Кіровоградської області.
Мати та інші родичі за власні кошти похоронили покійного та здійснили всі поминальні обряди. Мати ( ОСОБА_4 ) прийняла спадщину шляхом вступу у володіння і користування майном сина, а саме користувалась його сільськогосподарським інструментом, господарським інвентарем, особистими речами.
Син був зареєстрований в с. Юр`ївка та проживав разом з матір`ю у її будинку АДРЕСА_3, а з листопада 2013 року вони разом, постійно почали проживати та вести спільне господарство в АДРЕСА_2 .
До серпня 2008 року ОСОБА_5 проживав у с. Гребля, Христинівського району Черкаської області.
На початку весни 2018 року ОСОБА_4  стало відомо, що у сина була у власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,6053 га., яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області, що підтверджено Державним актом на право власності на землю від 04.10.2002 р., кадастровий № 7124680500:04:001:0070.
Як стало відомо, що вказану земельну ділянку сина успадкував за заповітом відповідач ОСОБА_3 . Про наявність даного заповіту позивачці нічого не було відомо, як і про наявність земельної ділянки. Син склав заповіт 30 серпня 2010 року у приватного нотаріуса Христинівського районного нотаріального округу, коли уже постійно проживав у с. Юр`ївка і не виїжджав із села. Чому був складений заповіт на незнайому особу, яка не перебуває у родинних стосунках із її сином та чому все це перебувало в таємниці позивачка не знає.
Враховуючи, що померла ОСОБА_4 була єдиним спадкоємцем першої черги після смерті сина ОСОБА_5 і за життя фактично прийняла спадщину, позивачі просили винести рішення, яким визнати частково недійсним свідоцтво на право на спадщину за заповітом, видане 15 березня 2017 року Державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на ОСОБА_3 та визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як правонаступниками ОСОБА_4 , на обов`язкову Ѕ частку спадкового майна у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,6053 га, яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради та підтверджено Державним актом на право власності на землю від 04 жовтня 2002 року кадастровий № 7124680500:04:001:0070. Судові витрати покласти на відповідача. 
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 22 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачі у справі не надали суду доказів, які б підтверджували обставини прийняття спадщини ОСОБА_4 та її звернення до нотаріуса за свідоцтвом про спадщину, що не дає права суду задовольнити позовні вимоги про визнання за нею права на обов`язкову Ѕ частку спадкового майна у вигляді спірної земельної ділянки.
Рішення оскаржено позивачами в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказують на неправильне застосування судом першої інстанції норм права під час ухвалення рішення. Вважають, що суд не надав правової оцінки тому факту, що ні спадкова справа, ні цивільна справа не містять відомостей про відмову ОСОБА_6 від спадщини.
Навпаки, зазначають, що ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину після смерті свого сина та відповідно звернулася до суду за захистом своїх прав, а саме про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що свідчить про те, що вона не відмовлялася від спадщини.
Апелянти просять задовольнити вимоги апеляційної скарги, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
У наданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 не погодився з доводами апеляційної скарги. Зазначив, що в матеріалах справи не достатньо доказів того, що ОСОБА_4 проживала разом ОСОБА_5 на час смерті останнього, тому не можна вважати її такою, що прийняла спадщину.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
З матеріалів справи вбачаються такі фактичні обставини.
Встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується паспортом громадянина України на її ім`я серії НОМЕР_1 виданий 11 лютого 1997 року Добровеличківським РВ УМВС України в Кіровоградській області. Позивач була пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням, яке видано Добровеличківським УПФУ 19 травня 2006 року на бланку НОМЕР_2 . 
ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження на бланку серії НОМЕР_3 .
Згідно записів у домовій книзі за адресом АДРЕСА_2 значиться зареєстрованим з 03 квітня 2015 року ОСОБА_5 , знятий з реєстрації 07 вересня 2016 року по причині смерті.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер в смт Добровеличківка Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно 13 грудня 2016 року на бланку серії НОМЕР_4 Добровеличківським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області.
29 травня 2018 року Добровеличківською селищною радою видана довідка ОСОБА_4 , яка зареєстрована в с. Юр`ївка Добровеличківського району про те, що вона станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 проживала по АДРЕСА_2 .
Згідно акту про фактично проживаючих від 25 травня 2018 року, погодженого головою Добровеличківської селищної ради Погрібніченко І.І., комісія в складі ОСОБА_9 - депутат селищної ради, ОСОБА_10 сусідка, ОСОБА_11 - сусідка склали акт про те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживав за адресом АДРЕСА_2 з листопада 2013 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходилась на його утриманні. Він здійснював догляд за матір`ю, тому що вона потребувала постійного стороннього догляду. Достовірність даної інформації засвідчують свідки, а саме сусіди ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Згідно відповіді управління соціального захисту населення Добровеличківської РДА на адвокатський запит від 17 серпня 2018 року ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою у с. Юрївка, перебувала на обліку, як отримувач житлової субсидії з 23 квітня 2015 року. ОСОБА_5 зареєстрований за адресом АДРЕСА_2 перебував на обліку в управлінні, як отримувач житлової субсидії з 23 квітня 2015 року по 01 вересня 2016 року. 
З копії матеріалів спадкової справи №414/2016, яка надіслана суду державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори встановлено наступне:
13 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Добровеличківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Цього ж дня заведена спадкова справа №414/2016.
Згідно з заповітом, який посвідчений 30 серпня 2010 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області та зареєстрований в реєстрі № 4781, ОСОБА_5 зроблено заповідальне розпорядження згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна є ОСОБА_3 .
Відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР №014158, виданого Ботвинівською сільською радою 04 жовтня 2002 року та витягу ДЗК, спадкодавцю ОСОБА_5 за життя належала земельна ділянка площею 2.6053 га., що знаходиться на території Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області. 
Згідно з витягом ДЗК від 13.03.2017 року НВ 7105064002017 кадастровий номер земельної ділянки 7124680500:04:001:0070.
Довідкою Юрївської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області № 01-20-55 від 13 грудня 2016 року підстверджується, що ОСОБА_5 проживав в с. Юр`ївка одиноко до дня смерті. Помер в смт. Добровеличківка.
15 березня 2017 року державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2.6053 га., яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради та підтверджено державним актом на право власності на землю від 04 жовтня 2002 року, кадастровий № 7124680500:04:001:0070, на ім`я відповідача ОСОБА_3 .
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 до Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області відповідно 04.09.2018 року та 06.10.2018 року.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачкою ОСОБА_4 було заявлено позовні вимоги про визнання недійсності свідоцтва про право на спадщину в Ѕ частині, та визнання права на обов`язкову Ѕ частку у праві на спадкове майно.
Оскільки ОСОБА_4 під час розгляду справи померла, в якості правонаступників, які були залучені до розгляду справи як позивачі, стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які підтримали позовні вимоги.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у зв`язку з його смертю.
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено право спадкоємця, який прийняв спадщину, одержати свідоцтво про право на спадщину.
Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом і за заповітом, так і права на обов`язкову частку у спадщині.
(До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2020 року по справі № 556/734/13-ц).
Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на час смерті сина ОСОБА_5 , тобто на час відкриття спадщини, виповнилося 86 років і відповідно до ст. 75 СК України, ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вважалася непрацездатною та мала право на обов`язкову частку 1/2 частку майна, вказаного у заповіті.
Розмір обов`язкової частки сторонами не оспорюється.
Отже, визначальним для вирішення даного спору є встановлення факту прийняття померлою ОСОБА_4 за життя спадщини після смерті сина ОСОБА_5 .
При цьому суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною першою ст. 81 ЦПК України передбачений обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів, враховує висновок Верховного Суду у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) про те, що «відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом».
Дослідивши усі наявні докази у сукупності, колегія суддів віддає перевагу наданим позивачкою та вказаними вище копії домової книги, довідці Добровеличківської селищної ради від 25.05 1918 року, акту фактичного проживання від 25 травня 2018 року. Ці докази узгоджуються між собою та іншими доказами у справі і покладені в основу даного судового рішення.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 на час смерті сина ОСОБА_5 проживала разом з останнім у будинку АДРЕСА_2 і фактично прийняла спадщину після його смерті.
Відповідно позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці ОСОБА_4 за законом мають право на спадщину після смерті останньої за правилом спадкової трансмісії (ст. 1276 ЦК України).
Як вказано у п. 19 Постанови Пленуму ВС України № 7 від 30 .05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» той із спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.
У разі порушення права спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов`язкову частку.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то суд апеляційної інстанції, враховуючи відсутність інших спадкоємців ОСОБА_4 , з метою вирішення спору по суті, вважає можливим визнати за кожним із них право на ј частку спадкового майна у вигляді спірної земельної ділянки.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з повним задоволенням позову та апеляційної скарги, судові витрати підлягають стягненню із відповідача на користь позивачів відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
Ціна позову визначена у сумі 109922,00 грн.
За звернення з позовом сплачено 1099,23 грн. (т.1 а.с. 1).
Відповідно до п. 1.6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року при подачі апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Пунктом 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що  у разі, якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.
За звернення з апеляційною скаргою кожен із позивачів сплатив по 1649,00 грн. (квитанції №0.0.1643409830.1 та 0.0.1643408909.1 від 10.03.2020 - т.1 а.с. 186, 187), хоча вони вступили у справу як двоє правонаступників ОСОБА_4 , тому претендували по Ѕ заявлених нею позовних вимог.
Відтак, при оскарженні судового рішення пропорційно заявленим в апеляційній скарзі вимогам, розмір судового збору для кожного із апелянта підлягав визначенню в такому порядку: 1099,23 грн. * 150% / 2 = 1648,85 грн. / 2 = 824,43 грн. 
Отже, сума переплати становить 1649,00 грн. - 824,43 грн. = 824,57 грн., що підлягає поверненню платникам на підставі ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення на користь кожного із позивачів судові витрати по 1374,04 грн., виходячи із такого розрахунку: (1099,23 грн. + 1648,85 грн.)/2 = 2748,08 / 2 = 1374,04 грн.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -  

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 січня 2020 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Добровеличківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області, про визнання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов`язкову Ѕ частку спадкового майна - задовольнити.
Визнати частково недійсним свідоцтво на право на спадщину за заповітом, видане 15 березня 2017 року Державним нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на ОСОБА_3 в частині успадкування 1/2 земельної ділянки після смерті ОСОБА_5 .
Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на 1/4 земельної ділянки кадастровий номер 7124680500:04:001:0070 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,6053 га, яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на 1/4 земельної ділянки кадастровий номер 7124680500:04:001:0070 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,6053 га, яка розміщена на території Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1374,04 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1374,04 грн.
Повернути ОСОБА_2 з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі 824,57 грн. на підставі квитанції 0.0.1643409830.1 від 10.03.2020.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету надміру сплачений судовий збір в розмірі 824,57 грн. на підставі квитанції 0.0.1643408909.1 від 10.03.2020.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року. 

Судді