КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 2610/27695/2012                                                                Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/4653/2020                                                   Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
1 липня 2020 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії виконувача обов`язки заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зубика Олега Івановича щодо проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії в. о. заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області) Зубика О.І. щодо проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 .
На обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області знаходиться виконавчий лист, виданий 14 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 жовтня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
10 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, що проведений 5 грудня 2018 року в. о. заступника начальника відділу Зубиком О.І. в рамках виконавчого провадження № 40797678, згідно з яким станом на 1 грудня 2018 року його заборгованість по аліментам складала 52 369,67 грн. Однак, під час здійснення цього виконавчого провадження старшим державним виконавцем Стрийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Львівській області Федоришиною Н. С. була встановлена відсутність заборгованості по сплаті аліментів.
Заявник вважає, що в. о. заступника начальника відділу Зубиком О.І. неправомірно нарахована заборгованість по сплаті аліментів, оскільки розмір аліментів, належних до сплати, за попередні роки визначався виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості його проживання на підставі положень частини другої статті 195 Сімейного кодексу України як непрацюючому, втім така методика не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства з огляду на те, що в цей період боржник отримував офіційний дохід, зокрема перебув на обліку в центрі зайнятості і управлінні праці та соціального захисту населення.
На підставі викладеного та з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії, вичинені в. о. заступником начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубиком О.І. в рамках виконавчого провадження № 40797678, щодо проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 5 грудня 2018 року та нарахування заборгованості у розмірі 52 369,67 грн; визнати неправомірним та скасувати вказаний розрахунок заборгованості; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань УДВС ГТУЮ у Львівській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через свого представника - адвоката Задорожного Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що з квітня 2014 року по 27 січня 2015 року заявник перебував на обліку у Стрийському міськрайонному центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, у зв`язку з чим за цей період стягнення аліментів повинно було б відбуватись із допомоги державного соціального страхування, проте державний виконавець використав розмір середньої заробітної плати для працівника у певному регіоні, що є помилковим, а оскаржуваний розрахунок таким, що складено з порушенням вимог статті 72 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України. Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про статус заявника як безробітного. Разом з тим, під час розгляду справи заявник вказував, що при проведенні розрахунку заборгованості по аліментах державним виконавцем використано завищені дані про розмір середньої заробітної плати, розмір якої не відповідає офіційним відомостям. До необгрунтованого збільшення заборгованості боржника також призвело порушення державним виконавцем вимог статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що нарахування аліментів провадиться на розмір заробітної плати, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Крім того, на момент вчинення оскаржуваних виконавчих дій, державний виконавець здійснював розрахунок поза межами встановленого законом місця виконання судового рішення, оскільки постанову про передачу виконавчого провадження до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області скасовано в судовому порядку, що свідчить про відсутність у нього таких повноважень на момент проведення спірного розрахунку заборгованості.
У відзиві на апеляційну скаргу Стрийський міськрайонний ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити,посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме: поданий з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, без порушення відповідного клопотання про поновлення такого строку, а також до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.
Відзив на апеляційну скаргу стягувача  ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив, натомість остання подала свої письмові міркування, в яких просила у задоволенні апеляційної скарги боржника відмовити з огляду на безпідставність та необґрунтованість її доводів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, яке проводиться в режимі відеоконференції зі Стрийським міськрайонним судом Львівської області, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області знаходився виконавчий лист, виданий 14 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 жовтня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
5 грудня 2018 року в. о. заступника начальника відділу Зубиком О.І. в рамках виконавчого провадження № 40797678 було проведено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, згідно з яким станом на 1 грудня 2018 року заборгованість заявника по аліментам складала 52 369,67 грн.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься розрахунки заборгованості по сплаті аліментів, проведені старшим державним виконавцем Стрийського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області Федоришин Н.С., в провадженні якої перебував зазначений вище виконавчий лист до передачі виконавчого провадження № 40797678 на виконання до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області. Відповідно до цих розрахунків, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів за відповідні періоди, визначені в спірному розрахунку, відсутня.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що під час вчинення дій щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 5 грудня 2018 року, які оскаржуються боржником, в. о. заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубик О.І. діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, а тому права чи свободи заявника вказаними діями порушені не були.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1  посилався на неправомірність дій в. о. заступника начальника відділу Зубика О.І. щодо проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 5 грудня 2018 року та нарахування йому боргу на загальну суму 52 369,67 грн, оскільки методика проведення такого розрахунку суперечила вимогам законодавства.
Заявник вказував, що з квітня 2014 року перебував на обліку в Стрийському міськрайонному центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, а з 27 січня 2015 року доглядає за своєю бабусею ОСОБА_5 , 1935 року народження, та отримує грошову допомогу як особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду та щомісячну компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, відповідно він відноситься до зайнятого населення та не може бути віднесений до непрацюючих осіб в розумінні Закону України «Про зайнятість населення».
Так, порядок визначення розміру аліментів врегульовано Сімейним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.
Згідно із частинами першою, третьою, восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
За змістом пункту 4 розділу XVIІнструкції з організації примусового виконання рішень, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
При цьому, у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження (пункт 3 розділу XVIІнструкції).
За правилами статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. 
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (частина друга статті 195 СК України).
З матеріалів справи також встановлено, що у період до квітня 2014 року ОСОБА_1 працював, і відрахування здійснювались у розмірі 1/4 від його заробітку. З травня 2014 року по липень 2014 року - не працював і на обліку у центрі зайнятості не перебував. З серпня 2014 року по 27 січня 2015 року перебував на обліку у Стрийському міськрайонному центрі зайнятості як безробітний. Із 27 січня 2015 року ОСОБА_1 не працює, здійснює догляд за особою з інвалідністю 2 групи внаслідок психічного розладу, яка досягла 80-річного віку.
Відповідно до положень статті 4 Закону «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства.
Отже, в тому випадку коли боржник є непрацюючою працездатною особою, яка доглядає за особою з інвалідністю 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу, або за особою з інвалідністю 1 групи чи за особою, яка досягла 80-річного віку, він належить саме до категорії зайнятого, але непрацюючого населення, а тому для обчислення суми аліментів та заборгованості по їх сплаті, має застосовуватись положення частини другої статті 195 СК України.
Відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина друга статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).
З аналізу зазначених норм Закону можна дійти висновку, що до зайнятого населення належать як особи, які працюють, так і непрацюючі працездатні особи.
Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 є непрацюючою працездатною особою, тобто офіційно не працює та доходу (заробітку) не отримує.
Той факт, що непрацююча працездатна особа, яка здійснює зазначений догляд, підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а сам цей час догляду зараховується до страхового стажу, не надає такій особі статусу особи, що працює.
З огляду на це, працездатна особа, яка доглядає за особою з інвалідністю 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу, або за особою з інвалідністю 1 групи чи за особою, яка досягла 80-річного віку, чинним законодавством однозначно визначається як непрацююча працездатна особа.
Відповідно до законодавства кошти, які отримує особа, що здійснює догляд за особою з інвалідністю 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу та щомісячні компенсаційні виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю 1 групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, не визнається заробітком, а є компенсаційною виплатою. 
Таким чином особа, яка отримує ці компенсаційні виплати також є непрацюючою працездатною особою.
З урахуванням наведеного, державним виконавцем при проведенні оскаржуваного розрахунку було обґрунтовано визначено, що у випадку якщо боржник офіційно не працює та доходу немає, то існують підстави для визначення заборгованості по сплаті аліментів у відповідності до частини другої статті 195 СК України, а кошти, які отримував боржник, здійснюючи догляд за інвалідом І групи, не є заробітком (доходом), а є компенсаційною виплатою.
Норми статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не врегульовують питання нарахування аліментів, тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Той факт, що непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом 1 групи, підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а час догляду за інвалідом І групи зараховується до стажу роботи, не свідчить про неправомірність дій в. о. заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубика О.І. щодо нарахування аліментів заявнику.
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 15 березня 2019 року у справі №683/1782/16-ц, що виникла з аналогічних правовідносин, той факт, що непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи, підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а час догляду за особою з інвалідністю І групи зараховується до стажу роботи, не свідчить про неправомірність дій державного виконавця щодо нарахування скаржнику заборгованості за аліментами.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи законність дій в. о. заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубика О.І., пов`язаних із проведенням розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 5 грудня 2018 року, перевірив відповідність його дій положенням Закону України «Про виконавче провадження» та статті 195 СК України, у зв`язку з чим правильно вказав про відсутність правових підстав для визнання неправомірним та скасування вказаного розрахунку заборгованості в рамках виконавчого провадження № 40797678.
У розрахунку заборгованості від 5 грудня 2018 року державним виконавцем охоплено період нарахування аліментів з жовтня 2012 року по листопад 2018 року включно, тобто станом на 1 грудня 2018 року, при цьому нарахування заборгованості за період, коли боржник не працював, у тому числі з 27 січня 2015 року по 1 грудня 2018 року, здійснено виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості, відповідно до частини другої статті 195 СК України.
Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року, за скаргою ОСОБА_1 судами вже було здійснено правову оцінку правильності нарахування заборгованості за період з 26 жовтня 2012 року по 31 січня 2019 року, тобто станом на 1 лютого 2019 року.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 про оскарження розрахунку заборгованості по аліментах, що виникла станом на 1 лютого 2019 року, в. о. заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Зубик О . І. правомірно нарахував заборгованість по аліментах, виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати штатних працівників даної місцевості, оскільки на час виникнення заборгованості ОСОБА_1 не працював.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невірного нарахування заборгованості по сплаті аліментів за період 2014 - 2018 років колегія суддів відхиляє, враховуючи, що обґрунтованість проведеного розрахунку заборгованості за вказаний період підтверджена ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, яка набрала законної сили.
Більш того, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 3 вересня 2019 року відмовлено.
Як зазначила стягувач в судовому засіданні, розрахунок заборгованості по аліментах, що був складений державним виконавцем Зубиком О.І. 25 березня 2019 року на суму 56 464,67 грн також був предметом судового оскарження ОСОБА_1 . За результатом розгляду даної справи ухвалою Шевченківського районного суду м Києва від 10 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 5 червня 2020 року, у задоволенні скарги було відмовлено.
Посилання заявника на Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146, не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки жоден із пунктів вказаного переліку не містить виплат на догляд за інвалідом, як виду доходу.
При цьому колегія суддів враховує, що за частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Наведений порядок визначення розміру аліментів передбачений у разі отримання платником доходів, що сплачуються із доходу після утримання обов`язкових податків і зборів, однак заявник таких платежів не здійснює, аліменти на утримання сина сплачуються, виходячи із розміру середнього заробітку працівника у м. Стрий.
У випадку, коли платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно яких не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму видатків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.
Крім того, подальше скасування постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження зі Стрийського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області ухвалою суду від 28 травня 2019 року, яка набрала законної сили 23 жовтня 2019 року, не спростовує правомірність проведення розрахунку заборгованості станом на 5 грудня 2018 року.
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги на дії державного виконавця, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Частинами першою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367- 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.
 
Головуючий                                                                                                Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

                                                                                                                     Д.О. Таргоній