Ухвала
іменем України 
25 червня 2020 року
м. Київ
Справа № 195/990/18
Провадження № 51-2938 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року, 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років один місяць. 
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 8 травня 2018 року приблизно о 23.00 годині ОСОБА_5 знаходився на території домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить матері ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , де в ході конфлікту, викликаного тим, що ОСОБА_7 постійно вчиняє сварки з його матір`ю, які супроводжувалися спричиненням тілесних ушкоджень останній, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 .
Реалізуючи вищевказаний злочинний умисел, ОСОБА_5 на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим, умисно завдав не менше семи ударів кулаками в область голови та не менше шести ударів кулаками в область лівої кисті і лівого передпліччя ОСОБА_7 .
Своїми діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , убачається, що вона оскаржує судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 у зв`язку невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить скасувати судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Захисник вважає, що судами першої та апеляційної інстанції до засудженого ОСОБА_5 безпідставно не було призначено більш м`яке покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 69 КК України. На думку захисника, судом не обґрунтовано неврахування при призначенні покарання такої обставини, що пом`якшує покарання, як надання медичної або іншої допомоги потерпілому після вчинення злочину. Зокрема, захисник вказує, що обвинуваченим особисто був здійснений виклик швидкої допомоги для госпіталізації потерпілого. Крім того, як зазначає захисник, судом не було враховано, що під опікою та доглядом сім`ї ОСОБА_5 перебуває особа похилого віку, а його дружина має хронічне захворювання, яке обмежує її самостійний догляд за нею. 
До того ж вважає, що посилання суду на показання свідків не доводять факту відсутності у обвинуваченого у період скоєння ним інкримінованого йому злочину сильного душевного хвилювання, оскільки судом не спростовується факт наявності конфлікту, що стався між обвинуваченим і потерпілим у зв`язку із побиттям потерпілим матері ОСОБА_5 , та не взято до уваги наявність у матері ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком експерта. Враховуючи, що первинна експертиза не зробила висновок про відсутність або наявність у обвинуваченого під час скоєння інкримінованого йому злочину стану сильного душевного хвилювання, з`ясування даної обставини, на думку захисника, може вплинути як на кваліфікацію складу кримінального правопорушення, так і на міру покарання.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження за її касаційною скаргою слід відмовити. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на її думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена. 
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.  23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.
Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого ОСОБА_5 , показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_14 , даних протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших письмових доказів, які наведені у вироку.
Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає. 
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи засудженого ОСОБА_5 та захисників  ОСОБА_4 і ОСОБА_15 , які діяли в інтересах засудженого, переглядалися в апеляційному порядку. Як убачається з рішення апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисників та засудженого ОСОБА_5 , надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими. 
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано поклав в основу вироку показання обвинуваченого та вищевказаних свідків і потерпілої. 
Так, обвинувачений ОСОБА_5 не спростовував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, які надалі було визнано тяжкими тілесними ушкодженнями, але обвинувачений заперечував свою винуватість в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим. Вважав, що завдав тяжкі тілесні ушкодження у стані сильного душевного хвилювання.
Судом було обґрунтовано відхилено доводи сторони захисту про перебування обвинуваченого у стані сильного душевного хвилювання при нанесенні ним численних ударів потерпілому, оскільки вказане було спростовано належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні.
При цьому колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано послалася на показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . 
Так, свідок ОСОБА_8 зазначила, що її чоловік 8 травня 2018  року зранку дізнався він неї, що мати обвинуваченого в синцях. Приблизно біля 19.00 години обвинувачений повернувся додому та вони повечеряли і лягли спати, тобто обвинувачений не перебував у будь-якому емоційному стані. Коли чоловік пішов з дому свідок не знала та тільки наступного дня обвинувачений розповів дружині, що вночі ходив до матері та між ним і ОСОБА_7 виник конфлікт.
До того ж вказані показання не тільки не спростовані, а навпаки підтверджені показаннями безпосереднього свідка події – ОСОБА_5 , яка зазначила, що увечері 8 травня 2018 року приїхав її син, ОСОБА_5 , вивів ОСОБА_7 з будинку й у дворі почали лаятися та битися, тобто між вказаними особами склалися неприязні стосунки. Крім того, і з показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 убачається, що 8 травня 2018 року увечері до ОСОБА_5 приїздив її син та шукав ОСОБА_7 .
Тобто дізнавшись зранку від своєї дружини про наявність у матері синців, обвинувачений після закінчення свого робочого часу, увечері вирішив знайти потерпілого та з`ясувати стосунки, що свідчить про мотив обвинуваченого, який той виношував якийсь час.
При цьому колегія суддів апеляційного суду на підставі аналізу норми закону, передбаченої ст. 123 КК України, відповідно до якої до умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з пом`якшуючими обставинами віднесено умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, зазначила, що кваліфікація умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 123 можлива лише за умови, що: 1) воно заподіяне у стане сильного душевного хвилювання; 2) такий стан виник раптово; 3) це сталося внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Враховуючи вищезазначені обставини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_5 , апеляційний суд обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання.
Суд першої інстанції, з яким погодився також й апеляційний суд, у своєму рішенні навів також висновок комплексної судово-медичної експертизи № 118 
від 14 травня 2018 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_5 у досліджуваній ситуації в стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, що істотно вплинули на свідомість і поведінку, не перебував, оскільки в його поведінці не було потрібної сукупності ознак, характерних для зазначених психічних станів. 
Колегія суддів апеляційного суду наголосила на тому, що підстав для призначення повторної судової психолого-психіатричної експертизи, про що зазначала сторона захисту, немає.
З посиланням на п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003  року № 2, апеляційний суд окрім іншого зазначив, що сильне душевне хвилювання як факультативна ознака суб`єктивної сторони складу злочину – це емоційно-психічний стан особи, спричинений протиправною (аморальною) поведінкою потерпілої особи або психотравмуючою ситуацією, за яких особа частково втрачає можливість усвідомлювати власні діяння та (або) керувати ними, що може позначатися на кваліфікації злочину, визначенні виду або розміру покарання та застосуванні інших заходів кримінально-правового впливу. Стан сильного душевного хвилювання охоплює афект та афективні стани.
Вказані питання були предметом дослідження комплексної психолого-психіатричної експертизи та знайшли свої висновки, як у зазначеній експертизі, так і у вироку суду.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанції розглядалися питання щодо обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 . 
Так, обґрунтовано не визначено пом`якшуючою обставиною щире каяття ОСОБА_5 , оскільки у ході розгляду судом першої інстанції та апеляційному розгляді обвинувачений не визнавав своєї вини в повному обсязі висунутого обвинувачення, тоді якщире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
З цих підстав суд першої інстанції правильно зазначив у вироку про формальний характер каяття обвинуваченого, а тому не визнав пом`якшуючою обставиною його щире каяття.
Суд апеляційної інстанції вказав, що питання призначення покарання ОСОБА_5 із врахуванням пом`якшуючих обставин обговорювалося судом першої інстанції та предметом розгляду були всі обставини, зазначені стороною захисту й в апеляційних скаргах. При цьому зазначив, що застосування вимог ст. 69 та 69-1 КК України за встановлених судом обставин не убачається можливим, а тому, поважаючи дискреційні повноваження суду першої інстанції при призначенні покарання, погоджується з висновками суду щодо призначення покарання обвинуваченому майже в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п.  2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                           ОСОБА_3