Ухвала
іменем України
29 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/18653/17
провадження № 51-543км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                                 ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220490002509, 
за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Руської Лозової Дергачівського району Харківської області, який зареєстрований
та проживає у АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 28 січня 2002 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 206, 
ч. 2 ст. 215-3 Кримінального кодексу України (далі – КК) засудженого до позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;
- 24 березня 2004 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 121, 
ст. 71 КК – до позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць;
- 28 жовтня 2013 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК – до штрафу 
в розмірі 850 грн;
- 13 липня 2017 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК – до штрафу 
в розмірі 850 грн (покарання не відбув),
у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 
на вирок Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років, за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК – у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Вирішено питання щодо речових доказів, цивільних позовів та судових витрат 
у провадженні.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 16 липня 2017 року близько 01 год 00 хв, перебуваючи 
на території гаражного кооперативу «Берізка-4» за адресою: вул. Ак. Синельникова, 1, 
м. Харків, маючи заздалегідь обдуманий злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство двох раніше знайомих йому осіб, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки у формі заподіяння смерті вказаним особам, бажаючи їх настання, діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли через неповернення боргу, завдав 
ОСОБА_9 ногами не менше п`яти ударів по голові, чим спричинив легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_8 – не менше шести ударів металевою частиною лопати і каструлями по голові, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, від яких той втратив свідомість.
Одразу після цього ОСОБА_7 поклав на ОСОБА_9 ковдру, а зверху –дерев`яні дошки, продовжуючи реалізувати умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 та маючи намір умисно заподіяти смерть ОСОБА_8 , облив ковдру та місце, де лежав ОСОБА_9 нафтопродуктом не встановленого в ході досудового розслідування виду, за допомогою сірників підпалив ковдру, розвівши таким чином полум`я, чим вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення умислу на вбивство ОСОБА_9 до кінця. Від глибоких великих опіків тулуба та кінцівок 40 % поверхні тіла, які за ступенем тяжкості належать 
до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, а також через 
їх ускладнення – поліорганну недостатність, набряк легенів та набряк головного мозку, 
17 липня 2017 року о 06 год 30 хв настала смерть ОСОБА_9 .
Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство двох осіб, 
ОСОБА_7 , раніше вчинивши всі дії, які вважав необхідними для доведення умислу 
на вбивство ОСОБА_9 до кінця, тобто вчинивши умисне вбивство, повернувся 
до ОСОБА_8 , поклав на нього ковдру, облив її та речі (одяг), які були 
під ОСОБА_8 нафтопродуктом не встановленого в ході досудового розслідування виду, за допомогою сірників підпалив їх, розвівши таким чином полум`я, чим вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, після чого зник з місця вчинення злочину.
Однак довести свій злочинний намір на вбивство двох осіб ОСОБА_7 до кінця не зміг 
з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 вжив заходів 
для самозахисту, а також йому було надано своєчасну допомогу сторонніми особами.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційні скарги засудженого та його захисника – без задоволення.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий апеляційний розгляд в іншому складі суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Захисник зазначає, що, призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції повинен був застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю вироків, і врахувати вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн та якого не виконано внаслідок затримання ОСОБА_7 17 липня 2017 року 
в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а також 
на підставі ч. 3 ст. 72 КК ухвалити виконувати вказаний вирок самостійно. 
Крім того, на думку захисника, усупереч вимогам ч. 3 ст. 68 КК суд безпідставно призначив ОСОБА_7  за ч. 2 ст. 15 пунктами 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК максимальну міру покарання, визначену санкцією ч. 2 ст. 115 КК, у виді позбавлення волі на строк 15 років.  
Захисник також вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 
404 КПК, оскільки суд не надав відповідей на доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Засуджений ОСОБА_7  у касаційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий апеляційний розгляд у зв`язку 
з порушенням вимог статей 412 – 414 КПК. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в його діях 
був відсутній прямий умисел на вбивство двох осіб, суд неправильно кваліфікував його 
дії за пунктами 1, 13 ч. 2 ст. 115 КК та неправильно застосував закон України 
про кримінальну відповідальність. На думку засудженого, призначене покарання 
не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через його суворість. Засуджений вказує, що щиро кається і визнає свою вину, що згідно зі ст. 66 КК є обставиною, яка пом`якшує покарання, чого не врахував суд. 
Позиції учасників судового провадження
У засіданні суду касаційної інстанції прокурор заперечив проти доводів, викладених 
у касаційних скаргах засудженого та захисника щодо необхідності призначення остаточного покарання засудженому за сукупністю вироків на підставі положень ч. 1 
ст. 71 КК та щодо призначення покарання засудженому на вчинення замаху на умисне вбивство згідно ч. 3 ст. 68 КК, оскільки доводи захисника суперечать висновкам об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду про застосування цієї норми права, викладеним в постанові від 2 грудня 2019 року. Прокурор вважав, 
що касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, оскільки його 
дії мають бути кваліфіковані за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 КК та ч. 2 
ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, так як кваліфікація вчиненого за кваліфікуючою ознакою, визначеною п. 13 ч. 2 ст. 115 КК є неправильною.
Засуджений і захисник підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, висновки щодо застосування норм права, викладені 
у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 КПКпередбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
У процесі кваліфікації злочинів на особливу увагу заслуговує питання розмежування простих і кваліфікованих складів злочинів, що передбачають відповідальність за умисне вбивство. Норми, де визначений основний (ч. 1 ст. 115 КК) та кваліфіковані (ч. 2 ст. 115 КК) склади умисного вбивства, загальновизнано співвідносяться як загальна і спеціальні. Суб`єктивне ставлення винного до вчиненого діяння та його наслідків є підґрунтям правильної кваліфікації кримінальних правопорушень.
Питання про кваліфікацію діянь у випадках, коли, маючи умисел на заподіяння смерті декільком особам, винний заподіює смерть лише одній особі, а стосовно інших вчиняє діяння, які містять ознаки замаху, набуло актуальності у зв`язку з тим, що в Постанові 
від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя 
та здоров`я особи» Пленум Верховного Суду України залишив його поза увагою (п. 5) 
та не висловив відповідних рекомендацій. 
Натомість у попередній Постанові від 01 квітня 1994 року № 1 «Про судову практику 
в справах про злочини проти життя і здоров`я людини» (п. 11) висловлено чітку рекомендацію кваліфікувати такі діяння за сукупністю закінченого простого злочину 
(ч. 1 ст. 115 КК) та замаху на кваліфікований злочин (відповідна частина ст. 15 та п. 1 ч. 2 
ст. 115 КК). 
Втіленням такого підходу до кваліфікації діянь є правова позиція, висловлена в ухвалі судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 12 серпня 2003 року (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0260700-03), згідно з якою вбивство однієї людини 
і замах на життя другої не може розглядатись як закінчений злочин  – убивство двох або більше осіб, оскільки злочинний намір убити двох осіб не було здійснено засудженим 
із причин, що не залежали від його волі, а тому вчинене слід кваліфікувати за ч. 1 або 
ч. 2 ст. 115 і ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК незалежно від послідовності злочинних дій. 
Зазначений підхід застосовує Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду 
під час розгляду кримінальних проваджень щодо злочинів проти життя і здоров`я особи: постанова колегії суддів Першої судової палати від 25 лютого 2020 року (справа 
№ 619/1205/17, провадження № 51-5264км19); постанови колегії суддів Другої судової палати від 02 квітня 2020 року (справа № 415/1864/14-к, провадження № 51-6004км19 
та від 17 січня 2019 року (справа № 185/2809/16-к, провадження № 51-8315км18); постанова колегії суддів Третьої судової палати від 01 квітня 2020 року (справа № 750/11509/18, провадження № 51-4261км19).
Колегія суддів вважає за необхідне відійти від такої правової позиції та керується тим, 
що за умови фактичного заподіяння смерті одній людині у разі посягання на життя двох 
або більше потерпілих правильною є кваліфікація вчиненого як замаху на злочин, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 115 КК. 
Правова позиція про кваліфікацію за сукупністю злочинів для таких випадків, по-перше, створює штучну сукупність злочинів, якої не може бути при конкуренції загальної 
та спеціальної кримінально-правових норм; по-друге, порушує правила кваліфікації, адже одночасно загальна і спеціальна норма не застосовуються; по-третє, порушує принцип 
«non bis in idem», застосовуючи подвійне ставлення у провину (інкримінування). Принцип недопустимості подвійного інкримінування закріплений у ч. 1 ст. 61 Конституції України 
та набув конкретизації і відображення в кримінальному законодавстві у ч. 3 ст. 2 КК. Стосовно кваліфікації злочинів цей принцип означає, що інкриміноване особі суспільно небезпечне діяння не може кваліфікуватись за нормою Особливої частини КК за умов, 
що інша кримінально-правова норма, яка застосована під час кваліфікації, в повному обсязі охоплює все вчинене.
Вбивство, передбачене п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, характеризується одним (єдиним) умислом, спрямованим на вбивство двох (або більше) потерпілих. Тобто винний має намір і мету вбити двох або більше осіб. Головне, що поєднує вбивство двох чи більше осіб, – це єдність умислу щодо таких дій. За відсутності єдності умислу (єдиного умислу) на вбивство двох 
чи більше осіб злочин кваліфікується як повторне вбивство за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, притому єдиним умислом є той, який виник до заподіяння смерті першому потерпілому і охоплює своїм змістом намір (прагнення) винного заподіяти смерть двом або більше потерпілим. 
При цьому у випадках коли вбивство двох чи більше осіб вчинене одночасно або в різний час, відмінні ознаки об`єктивної сторони складів умисного вбивства однієї людини і замаху на життя інших (іншої), за наявності єдиного умислу на вбивство двох або більше осіб, вирішального значення для кваліфікації не мають з огляду на таке. 
По-перше, за умови реалізації єдиного наміру в різний час вчинене є одиничним продовжуваним злочином (ч. 2 ст. 32 КК), тобто діянням, ознаки якого передбачені п. 1 ч. 2 ст. 115 КК і яке складається з двох або більше юридично тотожних злочинних дій, що мають єдиний злочинний намір і утворюють у своїй сукупності єдиний злочин (кінцева мета – позбавити життя декількох осіб), що реалізується поетапно. Єдиний злочинний намір 
є більш широким поняттям, ніж єдиний умисел, оскільки його змістом охоплюється як сам прямий умисел, так і заздалегідь (до вчинення першого з тотожних діянь) поставлена мета, що нерозривно об`єднує всі вчинені юридично тотожні діяння в один злочин. 
За загальним правилом кваліфікації продовжуваних злочинів, вчинення лише одного злочинного діяння з декількох запланованих тотожних не утворює закінченого злочину, який мав на меті вчинити винний, і повинно кваліфікуватися як замах на злочин. Визначальним для такої кваліфікації є спрямованість умислу винної особи на вчинення єдиного одиничного продовжуваного злочину, зокрема передбаченого п. 1 ч. 2 ст.115 КК. 
Крім того, подолання конкуренції загальної та спеціальної кримінально-правових норм (незалежно від конкретного випадку і тих конкретних норм, співвідношення між якими потрібно вирішити) відбувається за правилом: пріоритет над загальною має спеціальна норма. Якщо кримінальне правопорушення одночасно передбачене як загальною, 
так і спеціальною нормою, то сукупність злочинів відсутня, а застосуванню підлягає спеціальна норма, яка найбільш повно відбиває специфіку і особливості цього кримінально-протиправного діяння.  
Судова практика, втіленням якої є рекомендації, викладені в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», визнає і застосовує доктринальні підходи до кваліфікації злочинів, де встановлений пріоритет спеціальної норми перед загальною. Зокрема, в названій постанові зазначено про те що, якщо за певне діяння передбачено відповідальність загальною і спеціальною нормами Особливої частини КК, то таке діяння кваліфікується, як правило, 
за спеціальною нормою Особливої частини КК і додаткової кваліфікації за загальною нормою не потребує.
Застосоване в зазначених рекомендаціях застереження – «як правило», передбачає наявність виключень із загального правила, коли фактично вчинене діяння містить ознаки складу закінченого злочину (передбаченого загальною нормою), який при цьому є більш небезпечним злочином, ніж той, на вчинення якого був спрямований умисел (за умови що цього злочину не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі винної особи).
Натомість, якщо замах на більш тяжкий злочин (п. 1 ч. 2 ст.115) містить склад іншого закінченого менш тяжкого злочину (ч. 1 ст. 115), то менш небезпечний злочин не повинен отримувати самостійної кримінально-правової оцінки (сукупність у такому випадку відсутня), діяння слід кваліфікувати лише як замах на більш тяжкий злочин, який своїми юридичними ознаками поглинає фактично заподіяну шкоду під час реалізації єдиного злочинного наміру.
При цьому за ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 115 КК мають бути кваліфіковані як ті випадки, коли після вбивства однієї особи винний вчинив замах на вбивство іншої особи, так і коли вбивству передував замах на вбивство іншої людини, якщо всі ці дії (обидва заподіяння смерті) охоплювались єдиним умислом. 
По-друге, так само точною і вичерпною буде кваліфікація вбивства однієї людини і замах на життя інших (іншої) за наявності єдиного умислу на вбивство двох осіб за відповідною частиною статті 15 та п. 1 ч. 2 ст. 115 КК й за умови, якщо посягання на життя вчиняється одним діянням, а не декількома (як вимагає природа продовжуваного злочину). 
Характерно, що під час кваліфікації й таких випадків діє класичне правило тлумачення законів: спеціальний закон скасовує дію загального (lex spesialis derogat legi generali).
Кримінально-правова оцінка конкуренції загальної і спеціальної норм в цьому разі дещо ускладнена її схожістю з іншим видом конкуренції кримінально-правових норм – частини 
і цілого (проте не є такою). 
Конкуренція частини й цілого має місце там, де існують дві чи більше норми, одна 
з яких охоплює вчинене діяння в цілому, а інші – окрему його частину, іздебільшого виникає між одиничними складеними кримінальними правопорушеннями та тими діяннями (способами їх вчинення), із яких вони утворюються. Інакше кажучи, окремі кримінальні правопорушення, які утворюють складений делікт, самостійної кваліфікації не потребують. 
Судова практика щодо правил кваліфікації у разі конкуренції цілого і частини визнає пріоритет цілого перед частиною. Зокрема узагальнено відзначається, якщо у складі злочину передбачене діяння, яке у поєднанні з іншими обставинами завжди утворює склад іншого злочину (наприклад, зміст діяння полягає у застосуванні фізичного насильства 
під час вчинення певного злочину), то питання про його кримінально-правову оцінку необхідно вирішувати з урахуванням того, наскільки охоплюється складом злочину таке діяння, а також з урахуванням змісту санкцій відповідних статей (частин статей) Особливої частини КК (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки»).
Критерієм оцінки того, наскільки змістом кримінально-правової норми (цілого) охоплюються діяння, з яких утворено складений злочин (частина), виступає суспільна небезпечність діянь, відбиттям якої є вид і розмір покарання, передбаченого відповідними санкціями.
Якщо санкцією статті (частиною статті) Особливої частини КК встановлене за складений злочин більш суворе основне покарання, ніж за відповідне діяння (спосіб вчинення), 
таке діяння не утворює сукупності злочинів і окремої кваліфікації не потребує. Водночас коли таке діяння виходить за межі складу певного злочину, воно має кваліфікуватися окремо і утворює сукупність злочинів. 
Фізичне насильство як спосіб вчинення злочину утворює собою внутрішній зміст умисного вбивства, іманентне йому та випливає зі внутрішньої природи суспільно небезпечного діяння. У складі як простого умисного вбивства, так і кваліфікованого його виду, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, фізичне насильство не є відокремленою складовою (часткою) кримінального правопорушення, а зазначений кваліфікований склад 
не є складеним злочином. 
Втім підхід до кваліфікації з огляду на суспільну небезпечність фактично вчиненого злочину через її порівняння із суспільною небезпекою замаху на злочин, де фактично вчинений злочин є етапом реалізації єдиного наміру на вбивство двох чи більше осіб або реальним результатом спрямованого на досягнення таких наслідків діяння, є цілком виправданим 
з точки зору належної кримінально-правової оцінки вчиненого. 
Враховуючи викладене, обґрунтованою є позиція щодо кваліфікації дій винуватого, який, бажаючи вбити декілька осіб, заподіяв смерть двом із них, а стосовно інших умислу не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК (за фактично заподіяні наслідки) та відповідною частиною ст. 15 і п. 1 ч. 2 ст. 115 КК (що розкриває загальну спрямованість умислу). Інше рішення призведе до того, що винувату особу буде фактично звільнено від кримінальної відповідальності за фактично вчинений злочин, який є більш небезпечним (тяжким), ніж той, що охоплюється повним єдиним наміром винного.
Проте, як зазначалося вище, замах на умисне вбивство двох осіб, внаслідок якого заподіяно смерть одному потерпілому, є більш небезпечним злочином, ніж злочин, передбачений 
ч. 1 ст. 115 КК. Тому необґрунтованим є висновок, що в цьому провадженні відповідальність засудженого має наставати як за ч. 1 ст. 115 КК, так і ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК.
Крім того, така кваліфікація за сукупністю злочинів нічого не додає для призначення покарання, адекватного вчиненому, оскільки санкція ч. 2 ст. 115 КК з урахуванням положень ст. 68 цього Кодексу, передбачає позбавлення волі від 10 до 15 років за замах на злочин, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 115 КК. 
Очевидно, що в цьому провадженні застосування ще й ч. 1 ст. 115 КК як додаткової кримінально-правової норми для кримінально-правової оцінки скоєного є зайвим, 
а кваліфікацію за цією нормою слід визнати непотрібною та надмірною.
Фактичне заподіяння смерті одній особі та прагнення її заподіяти іншим потерпілим має бути належно відображене у розмірі призначеного покарання за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК відповідно до вимог статей 65–69 КК, де суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форму вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість фактично заподіяних наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, 
але не в кваліфікації його дій ще й за ч. 1 ст. 115 КК.
Такий підхід до встановлення змісту й обсягу кримінально-правових норм, що визначають кваліфікацію вчиненого як замах на злочин, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, втілюється судами у разі заподіяння потерпілим менш істотної фізичної шкоди ніж смерть, де суди кваліфікують вчинене за відповідною частиною ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 115 КК 
(за спрямованістю умислу) та не кваліфікують діяння ще й за статтями, що передбачають відповідальність за заподіяні тілесні ушкоджень потерпілим (фактично заподіяні наслідки), у разі, коли заподіяти смерть потерпілим не вдалося з причин, що не залежали від волі винної особи (наприклад, за статтями 121, 122, 125 КК). Усталеною і правильною є практика, де зазначені наслідки враховуються у кваліфікації за відповідною частиною ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 115 КК і не отримують самостійної кримінально-правової оцінки за сукупністю злочинів, оскільки замах на умисне вбивство двох осіб поглинає інші менш небезпечні наслідки.
Заборона подвійного інкримінування як принцип кваліфікації перебуває у діалектичній єдності з іншими принципами: точність, індивідуальність, повнота кваліфікації, лежить 
в основі реалізації принципу законності кримінального судочинства і є важливим засобом забезпечення прав і свобод людини і громадянина.
У цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , на думку колегії суддів зайва кваліфікація за ч. 1 ст. 115 КК зумовлює похідні від неї порушення внаслідок кваліфікації дій винуватого ще й за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК. Дійшовши висновку про наявність у діянні засудженого ознак злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 КК та ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, суди попередніх інстанцій визнали обґрунтованою і кваліфікацію вчинених дій за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК (замах на умисне вбивство, вчинене повторно). Таке рішення суперечить змісту суміжних кримінально-правових норм, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 2 ст. 115 КК, підставою відмежування яких є суб`єктивна сторона цих складів злочинів (момент виникнення умислу спрямованого на заподіяння смерті іншому потерпілому). 
Повторне умисне вбивство кваліфікується за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у тих випадках, коли умисел на вчинення другого (та наступних) заподіяння смерті виникає після її заподіяння першому потерпілому (її настання) і за своїм змістом та часом виникнення не охоплюється єдиним умислом (наміром) винуватого. Фактичні обставини, встановлені судом у цьому кримінальному провадженні, не дають підстав для належного обґрунтування кваліфікації 
за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що передача судового провадження 
на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду необхідна для забезпечення єдиної правозастосовної практики та формування висновку щодо застосування норми права, яка міститься у п. 1 ч. 2 ст. 115 КК (у разі якщо заподіяно смерть одній особі, а реалізувати умисел, спрямований на заподіяння смерті іншому потерпілому, не вдалося з причин, що не залежали від волі винуватого), а також у зв`язку 
з тим, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від правових позицій, викладених 
у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду: колегії суддів Першої судової палати від 25 лютого 2020 року (справа № 619/1205/17, провадження 
№ 51-5264км19); колегії суддів Другої судової палати від 02 квітня 2020 року (справа 
№ 415/1864/14-к, провадження № 51-6004км19); від 17 січня 2019 року (справа 
№ 185/2809/16-к, провадження № 51-8315км18); колегії суддів Третьої судової палати 
від 01 квітня 2020 року (справа № 750/11509/18, провадження № 51-4261км19).
Керуючись статтями 433, 434, 434-1, 434-2, 436, 441 КПК, Суд
постановив:
Передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                       ОСОБА_3