ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 вересня 2020 року           справа № 200/7782/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., секретар судового засідання - Сізонов Є.С., за участю представника відповідача Поярка О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року (повний текст складено 30 липня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/7782/19-а (суддя в 1 інстанції – Логойда Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення підйомної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,-

                                                      В С Т А Н О В И В: 

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, з якої звільнений наказом військової частини НОМЕР_1 від 27 березня 2018 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Під час проходження служби при переїзді на нове місце військової служби в інший населений пункт (з м. Маріуполя до смт. Донське Волноваського р-ну Донецької обл.) у зв`язку з призначенням на іншу військову посаду йому не виплачено підйомну допомогу. Сума підйомної допомоги, як зазначено у відповіді на запит його адвоката, становила 7244,80 грн.
Таку допомогу не було виплачено і під час звільнення зі служби.
Вважаючи свої права порушеними позивач просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому підйомної допомоги; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь підйомну допомогу у сумі 7244,80 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені починаючи з 28 березня 2018 року по день ухвалення судом рішення у справі.
Позивач також зазначав, що 15 серпня 2016 року уклав контракт з в/ч польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) на проходження військової служби на посаді водія-санітара медичного відділення. 24 грудня 2016 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (натепер НОМЕР_1 ) був переведений на іншу посаду - водієм в 3 роту в 21 окремий мотопіхотний батальйон цієї військової частини. Батальйон знаходився в смт. Донське Волноваського р-ну Донецької обл. – на відстані 60 км від м. Маріуполя Донецької обл. У зв`язку з наведеним він змінив місце проживання з м. Маріуполя, і постійно проживав за місцем дислокації батальйону - в АДРЕСА_1 .
У квітні 2017 року батальйон виїхав для подальшого проходження служби до АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим він також змінив місце проживання. А у січні 2018 року батальйон перемістився до м. Маріуполя Донецької обл. – до пункту постійної дислокації.
Також зазначав, що неодноразово писав рапорти на виплату підйомної допомоги, однак по наказу командира їх відмовлялися реєструвати. Разом з тим повідомили, що підйомна допомога буде виплачена, однак рахунок на якому знаходяться гроші для її виплати, заарештований.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а позовні вимоги позивача задоволено, внаслідок чого: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 120 892 (сто двадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) грн. 80 (вісімдесят) коп.
Не погодившись з таким рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що 15 серпня 2016 року позивач уклав контракт та був зарахований до списків в/ч польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ). 24 грудня 2016 року відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (натепер НОМЕР_1 ) від 24 грудня 2016 року №258 був зарахований до списків особового складу цієї частини.
Підйомна допомога позивачу не виплачувалася, оскільки старший солдат ОСОБА_1 з  рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату йому такої допомоги в порядку, що встановлений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, не звертався; підтверджуючих документів щодо зміни місця проживання позивач не надавав, тому, відповідно, наказ командира військової частини про виплату йому підйомної допомоги не видавався.
Крім того, старший солдат ОСОБА_1  зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Обидві військові частині як підрозділи Міністерства Оброни України знаходилися і знаходяться у Маріупольському гарнізоні.
Так, пункт постійної дислокації та розташування 56 ОМПБр - військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), з якою позивачем було укладено контракт, знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Військова частина польова пошта НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 ), до якої 24 грудня 2016 року було переведено ОСОБА_1 (натепер знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ) на той час розташовувалася у смт. Донське Волноваського р-ну Донецької обл.
Оскільки факт переміщення, зміни місця проживання, переїзд до іншого гарнізону в зв`язку зі зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу), позивачем не підтверджено, тому він вважається таким, що не набув права на отримання підйомної допомоги,  в зв`язку з тим що місцем проживання та реєстрації даного військовослужбовця є одне й те саме місто та один й той самий гарнізон, що й місце реєстрації військової частини, в якій позивач підписав контракт.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, що підписаний між ним та Міністерством оборони України в особі командира 56 окремої мотопіхотної бригади (контракт від 15 серпня 2016 року).
Військову службу розпочав у м. Маріуполі Донецької обл. (військова частина польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), з якого його було призначено на іншу посаду та переведено на службу в іншу місцевість - до смт. Донське Волноваського р-ну Донецької обл. (до військової частини польова пошта НОМЕР_4 ), що відповідачем не заперечується.
Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (натепер - військова частина НОМЕР_1 ) від 24 грудня 2016 року № 358 позивач вважається таким, що прибув для подальшого проходження служби; призначений на посаду водія 2-ого мотопіхотного відділення 1-ого мотопіхотного взводу 3-ої мотопіхотної роти, ВОС 124037А; зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_4 та поставлений на всі види забезпечення; з 24 грудня 2016 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 30 червня 2017 року  №273 анульовано умовне найменування військової частини «польова пошта НОМЕР_4 , штат №04/220, 21 окремого мотопіхотного батальйону» та введено в повсякденній діяльності умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 ».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 березня 2018 року №82 (на підставі наказу командира 21 окремого мотопіхотного батальйону 56 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 27 березня 2018 року №30-РС про звільнення зі служби, зокрема, позивача) позивача з 27 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Під час проходження служби при переїзді на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду позивачу не нарахована та не виплачена підйомна допомога.
Така допомога позивачу на нарахована, та, відповідно, не виплачена і під час звільнення позивача зі служби.
На звернення адвоката позивача щодо виплати такої допомоги відповідачем надана відповідь від 16 травня 2018 року №619, в якій повідомлено, що підйомна допомога нарахована в сумі 7244,80 грн., проте не виплачувалася у зв`язку з обмеженим фінансуванням; при надходженні цільового фінансування буде негайно виплачена.
В письмових поясненнях, що надіслані до суду першої інстанції, відповідач зазначив, що обставини, що зазначені у цій відповіді, вказані помилково.
Колегією суддів також встановлено, що відповідно до акту попередньої перевірки нарахування підйомної допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 від 06 листопада 2018 року №2393/19/726, що складений відповідачем, щодо позивача стоїть відмітка: «відсутні відомості переїзду», сума - 8548,86 грн.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Частинами 1 та ст. 9 вказаного Закону визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Пунктом 12 вказаного Положення визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністром оборони України.
Відповідно до ч. 3 ст. 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується, зокрема підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
На час, виникнення правовідносин з виплати позивачу підйомної допомоги підлягала застосуванню Інструкція про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, що затверджена наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370.
Пунктом 1 вказаної Інструкції було визначено, що особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з п. 2 Інструкції розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.
У разі призначення на посади або передислокації військової частини (підрозділу) в ті місцевості, де чинним законодавством України передбачена виплата підвищених посадових окладів, підйомна допомога виплачується з урахуванням підвищених посадових окладів.
Відповідно до пп. 4.1 та 4.2 п. 4 Інструкції підйомна допомога офіцерам, прапорщикам (мічманам) і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, виплачується: тим, які переїхали у зв`язку з призначенням на посади, - за новим місцем служби на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою; тим, які переїхали у зв`язку зі зміною постійної дислокації військової частини або підрозділу, - у новому пункті постійної дислокації частини (підрозділу) на підставі наказу командира частини про прибуття до місця дислокації.
Згідно з п. 6 Інструкції військовослужбовцям, які призначені на посади у військову частину і прибули після отримання цією військовою частиною директиви про передислокацію в інший пункт, підйомна допомога виплачується один раз - після прибуття в пункт нової постійної дислокації військової частини поза пунктом попереднього місця служби військовослужбовця.
Позивач у зв`язку з призначенням на посаду переїхав до нового місця служби з одного населеного пункту (м. Маріуполя Донецької обл.) в інший населений пункт (смт. Донське Волноваського р-ну Донецької обл. - відстань біля 60 км від попереднього населеного пункту), що відповідачем не заперечується.
З огляду на наведене на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою (наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (після перейменування - військова частина НОМЕР_1 ) від 24 грудня 2016 року № 358) він мав право на отримання підйомної допомоги.
Разом з тим така допомога позивачу нарахована та виплачена не була, чим порушені його права.
При цьому посилання відповідача на те, що переїзд відбувся в межах одного гарнізону, у зв`язку з чим таке право у позивача відсутнє, та на те, що позивач не надав підтвердження зміни реєстрації місця свого проживання, є неприйнятним, оскільки не ґрунтуються на наведених нормах законодавства.
Посилання відповідача на невиплату підйомної допомоги через те, що позивач не подавав рапорту відповідно до наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, є неприйнятним, оскільки вказаний наказ не регулює питання виплати такої допомоги, крім того на час виникнення правовідносин, з якими пов`язана виплата такої допомоги (24 грудня 2016 року), вказаного наказу не існувало. Крім того, виплата підйомної допомоги відбувається в незалежності від подання особою рапорту.
Отже, під час проходження служби при переїзді на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду позивачу не нарахована та не виплачена підйомна допомога.
Така допомога позивачу на нарахована, та, відповідно, не виплачена і під час звільнення позивача зі служби.
З огляду на те, що право позивача на отримання підйомної допомоги відповідачем порушено, тому, з урахуванням встановлених колегією суддів обставин, воно підлягає захисту іншим шляхом - шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги, та відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому таку допомогу (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 березня 2018 року позивача з 27 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Отже, 27 березня 2018 року є останнім днем служби - днем закінчення проходження військової служби позивачем.
Щодо позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені.
Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження військової служби та виплати грошового забезпечення таким особам, питання порядку проведення остаточного розрахунку при звільненні та відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок  середньої заробітної плати у тому розмірі,  в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки при проведенні розрахунку при звільненні сума підйомної допомоги позивачу не виплачена з вини відповідача, тому він має нести відповідальність, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до довідки відповідача від 17 липня 2019 року №1023 середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували його звільненню, складало: січень 2018 року – 7290,80 грн., лютий 2018 року – 7266 грн., загалом – 14556,80 грн.; кількість календарних днів в розрахунковому періоді: січень 2018 року – 31, лютий 2018 року – 28, загалом – 59
Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 246,72 грн. (загальна сума 14556,80 грн./ 59 (кількість днів)).
Таким чином сума середнього заробітку (грошового забезпечення) складає 120 892,80 грн. (246,72 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 490 (кількість днів затримки з 28 березня 2018 року (наступного дня за днем звільнення) по 30 липня 2019 року (день ухвалення судом першої інстанції судового рішення)).
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000,00 гривень.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а – змінити.
В абзаці першому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а після слова «задовольнити» вставити слово «частково».   
В абзаці четвертому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а слова та цифри «120 892 (сто двадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві) грн. 80 (вісімдесят) коп.» замінити словами та цифрами «1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.».
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 200/7782/19-а – залишити без змін.
Повне судове рішення складено 03 вересня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                       А.В. Гайдар

Судді                                                                                                             Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                          І.В. Сіваченко