Постанова
Іменем України 
 
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 635/2761/15-ц
провадження № 61-10775св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України,
відповідачі: Русько-Тишківська сільська рада Харківського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру в Харківському районі Харківської області, Харківське районне управління юстиції,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сльоти Романа Сергійовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Назаренка О. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 рокуу складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2015 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») та Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду з позовом до Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держгеокадастру в Харківському районі Харківської області, Харківське районне управління юстиції, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. Рішенням XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 » надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2 га сіножать за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (для передачі її у власність), розташовану в межах населеного пункту Черкаські Тишки на вул. Південній на території Русько-Тишківської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства. На виконання цього рішення сесії Виробничо-комерційною приватною фірмою «Істок» (далі - ВКПФ «Істок») розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який надалі рішенням XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 » затверджено, а земельну ділянку, розташовану в с. Черкаські Тишки на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, площею 2 га, передано безоплатно у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства. На виконання рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6325183504:00:003:0040) серії ЯЕ № 497310 та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370. Згідно з технічним завданням на виконання робіт з розробки проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки її відведення передбачалося за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення, сільськогосподарських угідь. Відповідно до інформації Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (далі - ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція») від 23 березня 2015 року № 120, земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1 , фактично знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (правонаступник Данилівського дослідного державного лісгоспу) в 125 кварталі Липецького лісництва. На вказану земельну ділянку ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» виданий державний акт на право постійного користування землею серії ХР-25-00-000312, згідно з яким земельну ділянку надано в постійне користування для ведення лісового господарства. Крім того, за інформацією ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26 березня 2015 року № 131, спірна земельна ділянка відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів. ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надавало погодження на вилучення та подальшу передачу у приватну власність земельної ділянки, на яку набуто право власності відповідачем, із земель, що перебувають у користуванні лісгоспу. При складанні технічної документації із землеустрою межі спірної земельної ділянки, яка підлягала відведенню, з ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не погоджувались.
У зв`язку з викладеним та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 »; визнати незаконним та скасувати рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 »; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж. О., що зареєстровано в реєстрі за № 103; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 та повернути її у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами 6325183504:00:003:0139 та 6325183504:00:003:0140 та повернути їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року,позов задоволено. 
Визнано незаконними та скасовано: рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12 грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що проживає на  АДРЕСА_1 »; рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що проживає на АДРЕСА_1 ». Визнано недійсним державний акт серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010870300370. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж. О., зареєстрований у реєстрі за № 103. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 та повернуто її у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами 6325183504:00:003:0139 та 6325183504:00:003:0140 та повернуто їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вказана земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 , знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів; ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надавало погодження на вилучення та подальшу передачу у приватну власність земельної ділянки, на яку набуто право власності ОСОБА_1 , із земель, що перебувають у користуванні лісгоспу; при складанні технічної документації із землеустрою межі спірної земельної ділянки, яка підлягала відведенню, з ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», не погоджувались.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сльота Р. С. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що позов прокурором подано після спливу позовної давності, оскільки у червні 2011 року Данилівський дослідний державний лісгосп, правонаступником якого є ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», погодив межі земельної ділянки ОСОБА_2 , а позовна заява прокурором подана 02 квітня 2015 року, тому позовна давність сплила у червні 2014 року. Зазначає, що заявник є добросовісним набувачем земельної ділянки, підстави для її витребування відсутні; у судових рішеннях не наведено мотивів прийняття одних доказів і відмови у прийнятті інших; без зазначення будь-яких мотивів надана перевага доказам прокурора. З метою мирного врегулювання спору був виготовлений проект землеустрою щодо поділу вказаної земельної ділянки, який погоджений ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», проте з цими межами прокурор не погодився.
У травні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Зупинено виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 рокусправу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.
Суди встановили, що рішенням XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 » надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2 га сіножать, за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (для передачі її у власність), розташовану в межах населеного пункту Черкаські Тишки на вул. Південній на території Русько - Тишківської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 12).
На виконання цього рішення сесії ВКПФ «Істок»розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який у подальшому рішенням XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на  АДРЕСА_1 » затверджено, а земельну ділянку, розташовану в с. Черкаські Тишки на території Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, площею 2 га, передано безоплатно у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 13).
На виконання рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040 серії ЯЕ № 497310 та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370 (т. 1, а. с. 14, 15).
Згідно з технічним завданням на виконання робіт з розробки проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, її відведення передбачалося за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення, сільськогосподарських угідь.
Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 23 березня 2015 року № 120, земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 , фактично знаходиться на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», яке є правонаступником Данилівського дослідного державного лісгоспу, в 125 кварталі Липецького лісництва. (т. 1, а. с. 16).
На зазначену земельну ділянку ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» виданий державний акт на право постійного користування землею серії 
ХР-25-00-000312, згідно з яким земельну ділянку надано в постійне користування для ведення лісового господарства. (т. 1, а. с. 21).
Згідно з інформацією ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26 березня 2015 року № 131 спірна земельна ділянка відноситься до категорії рекреацій оздоровчих лісів. (т. 1, а. с. 25).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. 
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України). 
За змістом частини другої статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Частиною другою статті 5 ЛК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Таким чином, при вирішенні питання про перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року у справі 
№ 6-377цс15.
Згідно з частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Відповідно до пункту 5 статті 31 ЛК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.
Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.
Відповідно до частини четвертої статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Зважаючи на наведене, за змістом статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування земельних ділянок для нелісогосподарських потреб, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).
Відповідно до частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.
Порядок вилучення земельних ділянок, зокрема, із земель державної власності, наданих у постійне користування, визначено статтею 149 ЗК України.
Частиною дев`ятою статті 149 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Установивши, що на час прийняття Русько-Тишківської сільської ради Харківського району рішень від 12  грудня 2007 року«Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на  АДРЕСА_1 » та від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 », спірна земельна ділянка знаходилась на території ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», а отже, була передана без вилучення з Держлісфонду України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про порушення Русько-Тишківською сільською радою Харківського району вимог земельного та лісового законодавства при вирішенні питання про відведення у власність  ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.
Проте, визнаючи позов обґрунтованим та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не звернув увагу на такі обставини.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).
Так, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння виключає застосування інших вимог власника про визнання права власності чи інших вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України.
Висновок про те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, викладений Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається.
З огляду на те, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12), відсутність у цій справі такого рішення з боку держави як власника спірних земельних ділянок на розпорядження такими земельними ділянками, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого набуто право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 6325183504:00:003:0139 та 6325183504:00:003:0140. Отже, оскаржені рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання незаконними та скасування рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на    АДРЕСА_1 » та рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 », оскільки визнання недійсними зазначених рішень не призводить до відновлення порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки лісового фонду, а тому такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним.
За змістом частини другої статті 116 ЗК України підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 497310, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040. Аналогічно наведеним вище висновкам щодо вимог про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним зазначеного державного акта не є ефективним, а отже, необхідним при вирішення питання про порушення права власності на земельну ділянку та її витребування з незаконного володіння.
З огляду на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння саме і є таким рішенням, оскільки передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
З урахуванням наведеного, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 » та рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 », визнання недійсним державного акта серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж. О., що зареєстровано в реєстрі за № 103, підлягають скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо вимог прокурора про витребування земельної ділянок із незаконного володіння та застосування позовної давності
У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 подала в суді апеляційної інстанції заяву про застосування позовної давності, в якій просила відмовити у позові прокурора з підстав, передбачених статтею 267 ЦК України, посилаючись на ту обставину, що у червні 2011 року Данилівський дослідний державний лісгосп погодив межі земельної ділянки ОСОБА_2 , тому позовна давність сплила у червні 2014 року.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову (далі - ЦПК України 2004 року), у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли повноважному органу, а саме ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державному агентству лісових ресурсів України, права яких порушені, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року № 6-3029цс15.
Також наведені вище висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18); від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18); від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц (провадження № 14-339цс18). 
Відповідно до частин першої-третьої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалась на пропуск позовної давності позивачем, оскільки Данилівський дослідний державний лісгосп погодив їй межі спірної земельної ділянки у червні 2011 року.
Разом з тим судом апеляційної інстанції у порушення статті 303 ЦПК України 2004 року не вирішено клопотання відповідача про застосування позовної давності, як і не вирішено питання щодо наявності підстав необхідності врахування та дослідження нових доказів, у тому числі топографо-геодезичного вишукування за 2011 рік, яке погоджено Данилівським дослідним державним лісгоспом, правонаступником якого є ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (т. 2, а. с. 90).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотивів, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbingsand othersv. the UnitedKingdom, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; Zolotasv. Greece (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на  АДРЕСА_1 » та рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 », визнання недійсним державного акта серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Ж. О., що зареєстровано в реєстрі за № 103, оскаржувані судові рішення в цій частині не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому в силу статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Згідно з пунктом 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про витребування земельних ділянок та повернення їх у постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», допустив порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то указане є підставою для скасування рішення апеляційного суду в цій частині та направлення справи на новий апеляційний розгляд.
При новому розгляді апеляційний суд має вирішити питання щодо дослідження доказів, поданих відповідачем ОСОБА_2 , та надання їм належної оцінки, з урахуванням обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, а також перевірити обґрунтованість доводів відповідача щодо спливу позовної давності за вимогами про витребування земельних ділянок.
У разі, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, він має оцінити дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернення ділянок законному володільцеві (див. пункти 125-128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункти 125-126 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні частини позовних вимог та направлення справи на новий апеляційний розгляд у решті вимог, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сльоти Романа Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року в частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування рішення XXI сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 12  грудня 2007 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 » та рішення XXVІ сесії V скликання Русько-Тишківської сільської ради Харківського району від 06 червня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (передачі її у власність) для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , що мешкає на АДРЕСА_1 », визнання недійсним державного акта серії ЯЕ № 497310 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010870300370, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325183504:00:003:0040, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Сульженко Жанною Олександрівною, що зареєстровано в реєстрі за № 103, скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні вказаних позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України до Русько-Тишківської сільської ради Харківського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року в частині вирішення вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та Державного агентства лісових ресурсів України про витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 земельних ділянок з кадастровими номерами: 6325183504:00:003:0139, 6325183504:00:003:0140, та повернення їх у постійне користування Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко