Постанова
Іменем України
22 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 190/981/16-ц
провадження № 61-38364св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
за первісним позовом
позивач  -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, -                  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3 ,
за зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим
позивачі:ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,
відповідач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_6 , на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року у складі судді   Легкошерст Ю. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:                                    
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що 02 червня 2008 року між банком та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір №DNJPJA00001956, відповідно до умовякого він отримав кредит у розмірі 9817,50 дол. США строком до 02 червня 2013 року. 
Позичальник своїх зобов`язань не виконував належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 05 квітня 2016 року становила 7 209,40 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5 197,87 дол. США; заборгованість за процентами - 829,53 дол. США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 188,71 дол. США; заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 640,82 дол. США; штраф (фіксована частина) - 9,62 дол. США; штраф (процентна складова) - 342,85 дол. США. 
02 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 укладено договори поруки, згідно з яким вони поручилися відповідати за виконання зобов`язань  ОСОБА_1 за кредитним договором №DNJPJA00001956 від 02 червня 2008 року.
Позивач просив суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 та    ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2008 року № DNJPJA00001956 в розмірі 7 209,40 дол. США та судові витрати у розмірі 2 810,00 грн.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог           ОСОБА_7 ,       ОСОБА_3 .
У жовтні 2016 року    ОСОБА_8 ,   ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що 02 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір №DNJPJA00001956, на забезпечення виконання зобов`язань за яким, між ними та банком укладено договори поруки, відповідно до яких  ОСОБА_5 та ОСОБА_3 взяли на себе зобов`язання нести солідарну відповідальність у тому ж обсязі що і  ОСОБА_1 , включаючи сплату основного боргу та нарахованих відсотків за користування кредитом та суми штрафних санкцій. 
02 жовтня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1 укладені додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного договору №DNJPJA00001956 від 02 червня 2008 року, згідно з якими внесені зміни до кредитного договору, а саме збільшенотермін погашення. Додаткові угоди до договору поруки не укладались. Внаслідок укладення додаткових договорів збільшився обсяг відповідальності поручителів, що є підставою для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.
Просили визнати договори поруки, укладені між ними та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненими з 02 жовтня 2009 року.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 .
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, -    ОСОБА_8 ,   ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору недійсним.
Зустрічний позов обґрунтований тим, щокредитний договір від 02 червня 2008 року №DNJPJA00001956 суперечить принципу добросовісності, має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, несправедливими є зокрема умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк поклав виключно на позичальника. У кредитному договорі не вказані відомості про строковість платежів у розмірі погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань за кожним платіжним періодом, у графіку платежів детально не розписана сукупна вартість кредиту. Фактична сума сплати за користування кредитом не відповідає зазначеним відсоткам у договорі, що засвідчує про те, що сторони не досягли згоди стосовно реальної процентної ставки за кредитом та сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, що є істостною умовою кредитного договору. Банк не мав необхідного обсягу повноважень на здійснення операцій з використанням іноземної валюти.
Просив визнати кредитний договір недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року, первісний позов задоволено частково. Стягнено з  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2008 року № DNJPJA00001956 у розмірі 6 856,93 дол. США, що еквівалентно 178 211,60 грн, з яких заборгованість за тіломкредиту - 5 197,87 дол. США, що еквівалентно 135092,64 грн, заборгованість за процентами - 829,53 дол. США, що еквівалентно 21559,48 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 188,71 дол. США, що еквівалентно 4 904,57 грн, заборгованість за пенеюза несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 640,82 дол. США, що еквівалентно 16 654,91 грн, судовий збір - 2 810,58 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Зустрічний позов  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 задоволено, визнано договори поруки від 02 червня 2008 року припиненими.
У зустрічному позові  ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.
Задовольнивши первісний позовчастково, суд першої інстанції з урахуванням статей 526, 527, 611, 625, 1054, 1050 ЦК України, наданих банком доказів на обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості, виходив з того, що  ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, прострочив повернення заборгованості за кредитом і не виконав зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим повинен сплатити заборгованість за кредитним договором.
Відповідно до статті 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, водночас при порушенні позичальником строків виконання зобов`язання позивач застосував подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду, що є порушенням статті 61 Конституції України, тому позовні вимоги банку в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню.
Відмовивши в зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції з урахуванням статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, самостійно обрав валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується його підписом. При укладенні кредитного договору  ОСОБА_1 діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з банком визначив характер договорів, які вони уклали, їх умови (зміст). При укладенні спірного договору сторонипогодили усі істотні умови договорів.
Задовольнившизустрічний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що банк додатковими угодами від 02 жовтня 2009 року змінив строк повернення кредиту, тобто відстрочив виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителей, у зв`язку з чим визнано договори поруки від 02 червня 2008 року припиненими.
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, самостійно обрав валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується його підписом.При укладенні кредитного договору  ОСОБА_1 діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з банком визначив характер договорів, які вони уклали, їх умови (зміст). При укладенні спірного договору сторони погодили всі істотні умови договорів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року, просив скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року, рішення суду першої інстанції частково, ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові, задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
07 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року і постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року задоволено частково. Зупинено виконання рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до розпорядження від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду», затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
13 липня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не застосували статті 18, 19 Закону щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки на час її підписання банк не повідомив його про валютні ризики, сукупну вартість кредиту, недостовірність інформації щодо відсоткової ставки.
Суди не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту, споживчий кредит виданий в іноземній валюті, що суперечить Закону.
Суди не звернули уваги, що експертиза виявила скриті відсотки, нараховані позивачем, довела факт неправильного розрахунку суми боргу.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд переглядає судові рішення лише в частині стягнення заборгованості за первісним позовом та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 02 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та   ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNJPJA00001956, згідно з якимпозивач надав відповідачу кредит у розмірі 9817,50 дол. США строком до 02 червня 2013 року на такі цілі: 9 000,00 дол. США на споживчі цілі (ремонт будинку); 270,00 дол. США на оплату винагороди на наданання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 547,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент видання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.
02 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 укладено договори поруки, відповідно до умов яких останні поручилися відповідати за виконання зобов`язань  ОСОБА_1 за кредитним договором №DNJPJA00001956 від 02 червня 2008 року.
02 жовтня 2009 року між банком та  ОСОБА_1 укладені додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного договору від 02 червня 2008 року № DNJPJA00001956, відповідно до яких внесені зміни до кредитного договору, а саме збільшено термін погашення за кредитом, згідно з додатковою угодою № 1 з 02 червня 2008 року до 02 червня 2020 року включно, а згідно з додатковою угодою № 2 з 02 червня 2008 року до 02 червня 2018 року включно.
Зобов`язання за кредитним договором  ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 05 квітня 2016 року його заборгованість становить 7 209,40 дол. США, з яких: заборгованість за тіломкредиту - 5 197,87 дол. США; заборгованість за процентами - 829,53 дол. США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 188,71 дол. США; заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 640,82 дол. США; штраф (фіксована частина) - 9,62 дол. США; штраф (процентна складова) - 342,85 дол. США. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Суди встановили, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.
Суди проаналізували відповідність укладеного між сторонами договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною  другою статті 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.
Згідно з частинами першою, другою статті 11 Закону (у редакції на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Частиною п`ятою статті 18 Закону передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Отже, за змістом статтей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушення зазначених вище норм матеріального права при укладанні сторонами кредитного договору, а встановив, що позивачу було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено меморіальними ордерами. 
Суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, його заявою про надання кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечував змісту цього правочину. На спростування встановлених судом першої інстанції обставин позивач не надав належні та допустимі докази. Протягом тривалого часу позивач виконував свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.
Задовольнивши первісний позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням статей 526, 527, 611, 625, 1054, 1050 ЦК України, наданих банком доказів на обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості, дійшов висновку, що  ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, прострочив повернення заборгованості за кредитомі не виконав зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим повинен сплатити заборгованість за кредитним договором. Відповідно до статті 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, водночас при порушенні позичальником строків виконання зобов`язання позивач застосував подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду, що є порушенням статті 61 Конституції України, тому позовні вимоги банку в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню.
Суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку сплати банку заборгованості в розмірі 6 856,93 дол. США, що еквівалентно 178 211,60 грн, з яких заборгованість за тіломкредиту - 5 197,87 дол. США, що еквівалентно 135092,64 грн, заборгованість за процентами - 829,53 дол. США, що еквівалентно 21559,48 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 188,71 дол. США, що еквівалентно 4 904,57 грн, заборгованість за пенеюза несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 640,82 дол. США, що еквівалентно 16 654,91 грн, судовий збір - 2 810,58 грн.
Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18 дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
З огляду на правовий висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, умова договору про сплату комісії за користуання кредитом є нікчемною, тому позовні вимоги банку у цій частині не підлягають задоволенню.
Верховний Суд виходить з того, що положення кредитного договору від 02 червня 2008 року № DNJPJA00001956про сплату позичальником на користь банку комісії за користування кредитом не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають, а висновок судів про задоволення цих вимог ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, порушив норми матеріального права, судові рішення в частині первісного позову підлягають скасуванню в частині стягнення комісії за користування кредитом                   у розмірі 188,71 дол. США, що еквівалентно 4 904,57 грн з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.
Необгрунтованими є доводи касаційної скарги, що суди не звернули уваги на те, що експертиза виявила скриті відсотки, нараховані позивачем, довела факт неправильного розрахунку суми боргу з огляду на таке.
Суд першої інстанції виходив з того, що наявний у матеріалах справи висновок судово-економічної експертизи від 03 серпня 2017 року № 145/08/2017 не підтверджує, що під час укладення оспорюваного кредитного договору ПАТ КБ "ПриватБанк" умисно приховував істотні умови договору, які могли вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуг з надання кредиту, а тому правильно не взяв його до уваги.
Верховний Суд зауважує, що в експертизі відсутнє посилання на неправильний розрахунок банком суми боргу, крім того таке питання не ставилося на розгляд експертом, ОСОБА_1 на спростування розрахунку наданого банком не надав власного розрахунку, а відповідно до підпункту 2.3.1 кредитного договору банк має в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди не застосували статті 18, 19 Закону щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки на час її підписання банк не повідомив його про валютні ризики та сукупну вартість кредиту. Уклавши спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору повинні були передбачати, що нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим сторонам.
Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту є безпідставними, оскільки не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною відповідно до статей 18, 19 Закону, умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.
Існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпні відомості стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, та вся інша інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, є чіткою і зрозумілою. 
Сукупна вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки із зазначенням суми щомісячного платежу із повернення кредиту - 245,09 дол. США, процентів, та інших виплат міститься у додатку № 1 до кредитного договору (т. 1, а. с. 135 зворот).
Суди встановили, що будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для нього інформації.
Посилання в касаційній скарзі на видачу кредиту в іноземній валюті не заслуговують на увагу, оскільки на момент укладення кредитного договору Закон, на який посилається ОСОБА_1 , не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.
ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 грудня 2001 року, 29 липня 2009 року та 05 жовтня 2011 року Національний банк України видав банківські ліцензії на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та підпунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмові дозволи на право здійснення операцій, визначених підпунктами 1-4 частини другої та частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з додатками, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тому використання банком іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам законодавства.
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних рішень в частині первісного позову  про стягнення комісії за користування кредитомз ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, позов задоволено частково, оскаржувані рішення в іншій частині залишені без змін, то Верховний Суд не вбачає підстав для зміни розподілу судових витрат.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
З огляду на те, що ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року зупинено виконання рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року  до закінчення касаційного провадження, то згідно із статтею 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_6 ,задовольнити частково.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року, постановуАпеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року  в частині задоволення первісного позову про стягнення комісії за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У первісному позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»до ОСОБА_1   в частині стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 188,71 дол. США відмовити.
В іншій частині рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року  залишити без змін.
Поновити виконання рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           І. Ю. Гулейков
                                                                                                                      А. С. Олійник 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      В. В. Яремко