Ухвала
 
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 243/6314/19
провадження № 61-11222ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргуЛуганського національного аграрного університету на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Луганського національного аграрного університету про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 на підставі контракту займала посаду директора відокремленого підрозділу «Слов`янський технікум» Луганського національного аграрного університету. 04 червня 2019 року позивач була звільнена з займаної посади на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України, про що виданий наказ № 06-42К від 04 червня 2019 року «Про розірвання контракту та звільнення з займаної посади». ОСОБА_1 вважала наказ про її звільнення незаконним, оскільки він виданий з порушенням статті 148 КЗпП. В наказі не зазначено, в чому саме полягає порушення трудової дисципліни, і не вказано на фактичні обставини, які стали підставою для розірвання контракту. 
 
ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати наказ № 06-42К від 04 червня 2019 «Про розірвання контракту та звільнення з займаної посади»; поновити її на посаді керівника Слов`янського коледжу Луганського національного аграрного університету; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 20 000 грн компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав позивача.
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визнано наказ № 06-42К «Про розірвання контракту та звільнення з займаної посади» від 04 червня 2019 незаконним та скасовано його. Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Слов`янського коледжу Луганського національного аграрного університету з дня звільнення. Стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 червня 2019 року по 13 грудня 2019 року у розмірі 116 843,98 грн з відрахуванням податків та обов`язкових зборів. Стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн компенсації моральної шкоди. У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
27 липня 2020 року Луганський національний аграрний університет засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, у якій, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили акти № 1 від 23 січня 2019 року та № 2 від 24 січня 2019 року, не надали їм оцінку, а саме тому що майно, яке позивач прийняла як директор технікуму в оперативне управління знаходились у задовільному стані. При винесенні оскаржуваної постанови суд урахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Суд не урахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 липня 2019 року у справі № 638/9215/16-ц та у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15. Рішення Вченої ради Університету є первинним документом та підставою          розірвання контракту з позивачем. Скасування наказу про звільнення жодним чином не скасовує підставу розірвання наказу про звільнення - рішення Вченої ради Університету від 05 лютого 2019 року, яке є чинним і на теперішній час. Вимоги про визнання контракту чинним є належним способом захисту трудових прав позивача. Пунктом 51 постанови Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 визначено, що залежно від висновку щодо вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення суд має вирішити питання про ефективність вимог про визнання контракту чинним. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу та обґрунтування розміру такої моральної шкоди. Судом нез`ясовано обставини справи пов`язані з наявністю чи відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 116 843,98 грн, стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
 
Отже, справа № 243/6314/19 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 243/6314/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга Луганського національного аграрного університетуподана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити Луганському національному аграрному університету у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганського національного аграрного університету про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                        І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков