Постанова
Іменем  України 
 
28 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/5985/18
провадження № 61-44746св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Павленка Миколи Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року у складі судді Даниленко В. В., постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 серпня            2018 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Вербової І. М., Ратнікової В. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги адвоката Павленка М. В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду                         м. Києва від 18 червня 2018 року, постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до               ОСОБА_2 про стягнення коштів за надані адвокатом послуги у сумі 1 698 678 грн. 
 
15 червня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, просив накласти арешт на майно та (або) грошові кошти ОСОБА_2 , що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Мотивував заяву тим, що після звернення до суду, відповідач всілякими способами намагається передати (подарувати, іншим чином відчужує) своє майно іншим особам. Кошти на рахунках відповідача у банківських установах відсутні, автомобіль, який був зареєстрований за ОСОБА_2 ,                              17 квітня 2018 року перереєстрований на ОСОБА_3 .
 
Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, призведе до неможливості виконання судового рішення у випадку задоволення позову.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_2 задоволено.
 
Накладено арешт на майно та грошові кошти ОСОБА_2 , що належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Ухвала  суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач вчиняє дії, які унеможливлять виконання рішення суду у випадку задоволення позову.                  При цьому, суд дійшов висновку про відсутність необхідності у зустрічному забезпеченні позову. 
 
Не погодившись з такою ухвалою місцевого суду, Павленко М. В. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року ухвалу районного суду змінено.
 
Викладено резолютивну частину ухвали в новій редакції.
 
Заяву про забезпечення позову задоволено частково.
 
В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми накладено арешт на майно та грошові кошти (крім заробітної плати, пенсії та стипендії, допомоги по загальнообов`язковому страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю), які належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 , і знаходяться в нього або в інших осіб, в межах ціни позову - на суму 1 698 678 грн.
 
Стягувач: ОСОБА_1 , місце здійснення діяльності: АДРЕСА_1 .
 
Боржник: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
 
Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
 
Строк пред`явлення ухвали до виконання - три роки.
 
В решті ухвалу суду залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ураховуючи поведінку відповідача наявні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову у зв`язку з тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У вересні 2018 року адвокат Павленко М. В., який діє в інтересах                          ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та  постанову апеляційного суду,  ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.                 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій                     ухвалили рішення необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи. Зокрема заявник вважає, що сума, яка вказана у прохальній частині позовної заяви, не підтверджена документально, отже судами не з`ясовано обсяг позовних вимог.
 
Ну думку заявника, суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про співмірність заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами у цій справі.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
15 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у вказаному складі суддів.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 15 червня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову у відповідності до вимог статей 149, 150 ЦПК України.
 
Згідно із листом старшого державного виконавця Дарницького РВ ДВС                      м. Київ, ГТУЮ у м. Києві Новікова О. С. від 22 травня 2018 року № 56230740/3, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстроване майно: нежилі приміщення № 1, 2, 3, лоджія (100% групи приміщень № 372) (в літ. А) загальною площею                              136,50 кв. м та квартира АДРЕСА_3 площею                         58,8 кв. м.
 
Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє дії, направлені на відчуження майна, зокрема, у період після пред`явлення позову відчужив належний йому автомобіль на користь третьої особи.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Статтею 150 ЦПК України (у вказаній вище редакції) визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини першої якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
За своїм змістом, забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
Під час вирішення питання про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами дійсно виник спір з приводу виконання угоди про надання правової (юридичної) допомоги.
 
У зв`язку з наведеним, суди дійшли обґрунтованого висновку, що є підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у цій справі.
 
Посилання у касаційній скарзі на відсутність співмірності обраного заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами у цій справі є необґрунтованими, оскільки суперечать матеріалам справи.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої                          (у незміненій частині)  та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої (у незміненій частині)  та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Павленка Миколи Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року                                   у незміненій частині, постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
  С. Ю. Бурлаков
 
  А. Ю. Зайцев