П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/381/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Панкеєва Вікторія Анатоліївна  
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
01 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного  суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом №8434 від 18.12.2019, у зарахуванні йому періоду навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21.08.1995 по 13.06.1998 до загальної вислуги років;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 зарахувати йому до загальної вислуги років період навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21.08.1995 по 13.06.1998.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись із прийнятим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати у зв"язку з порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. З підстав викладених в апеляційній скарзі, апелянт просить прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що відмова у зарахуванні до загальної вислуги років періоду навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є протиправною та призвела до значного звуження його прав, оскільки відповідно положень статті 24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу, в редакції Закону від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, який діяв на час вступу на навчання у військовий ліцей, та Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, який був чинним до 01.01.2002, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Також позивач зауважив, що відповідно до листа відповідача від 14.02.2020 № 198 та Статуту навчального закладу під час навчання ліцеїсти проживали у казармах, здійснювали самоорганізацію при проходженні чергових нарядів, носили відповідну військову форму, був режимний вихід за територію ліцею. Позивач вважає, що період проходження навчання в ліцеї по формі був ідентичний проходженню військової служби, яка регулюється військовими Статутами ЗСУ.
Відповідач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлено всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом №147 від 20.08.1995 ОСОБА_1  зараховано на навчання до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою.
В подальшому наказом №53 від 13.06.1998 "Про розподіл випускників до вищих навчальних закладів" позивача по закінченню навчання в ліцеї направлено для подальшого навчання до вищого закладу освіти Міністерства оборони України Сумського державного університету.
Факт навчання позивача в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою в період з 21.08.1995 по 13.06.1998 підтверджується також довідкою начальника Чернігівського ліцею від 29.03.2018 №39.
27.11.2019 позивач з метою зарахування до вислуги років періоду навчання в Чернігівському ліцеї звернувся до відповідача із рапортом.
Листом від 18.12.2019 №8434 позивачу повідомлено, що стаття 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, що була чинною протягом строку навчання в ліцеї) пов`язувала початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаному у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Міністерством юстиції України надано роз`яснення, згідно з яким при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які в період з 25 березня 1992 року по 31 липня 1999 року навчались у військових ліцеях, необхідно керуватись нормами Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону від 25 березня 1992 року.
Разом з тим, станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів. Вказаною постановою затверджено перелік вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів. Чернігівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою відсутній у вказаному переліку. Отже, цей ліцей не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", тому строк навчання позивача не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 зазначеного Закону.
Позивач, вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у зарахуванні періоду навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21.08.1995 по 13.06.1998 до загальної вислуги років, звернувся з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Зокрема, на переконання суду, ліцей, у якому навчався позивач не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону №2232-ХІІ, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.
При прийнятті рішення, судом першої інстанції враховані правові висновку у аналогічних правовідносинах, висловлені Верховним Судом у постанові від 12.12.2019 у справі №818/1880/18.
Колегія суддів, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом приписів частини 6 статті 2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Частиною першою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було встановлено, що початком перебування на військовій службі вважається: день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу; день від`їзду до місця служби, вказаний у розпорядженні, виданому військовим комісаріатом, - для військовозобов`язаних і жінок; день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Згідно із частиною 2 вказаної статті Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею), закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.
У новій редакції Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, яка набрала чинності 31 липня 1999 року і, з відповідними змінами, діє на цей час, стаття 24 вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).
Зазначена норма вказаного Закону передбачає, що початком проходження військової служби вважається:
1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;
2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;
3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;
4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено і у статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.
Частиною першою статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було визначено, що громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.
Положення частини першої статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент подачі позивачем рапорту) передбачено, що громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, можуть проходити попередню підготовку в закладах загальної середньої освіти III ступеня, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, закладах освіти громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти.
Аналіз вказаної норми Закону свідчить, що навчання у військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.
Так, відповідно до положень Закону України "Про загальну середню освіту" від 13.05.1999 № 651-XIV, ліцей - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).
Відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 були створені вищи військові навчальні заклади. Пунктом 2 цієї постанови визначено, що Чернігівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою створено на базі частини Чернігівського вищого військового авіаційного училища льотчиків імені Ленінського комсомолу та Чернігівського авіаційно-спортивного клубу Товариства сприяння обороні України (за погодженням з його Центральним комітетом).
Отже, період навчання позивача з 21.08.1995 по 13.06.1998 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою. Про вказане свідчить також виданий позивачу за результатами навчання атестат про повну загальну середню освіту.
Необхідно врахувати, що згідно наказу від 20.08.1995 №147 позивач був зарахований на навчання "ліцеїстом", а не курсантом чи слухачем (а.с.9).
Крім того, станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року (справа №825/1086/17), від 31 жовтня 2019 року (справа №1.380.2019.000865), від 19 грудня 2019 року (справа № 540/902/19), де вказано, що оскільки навчальний заклад, у якому навчався апелянт, не є військовим навчальним закладом, у якому особи, що відповідають вимогам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходять військову службу, то правові підстави для зарахування до загального строку військової служби апелянта період навчання його у такому закладі відсутні.
Одночасно слід вказати, що за змістом Закону №2232-ХІІ необхідною умовою прийняття на військову службу є, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.
Так, за правилами ст. 15 ч. 1 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.
Положеннями частини першої статті 20 згаданого Закону було передбачено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби, зокрема: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.
В той же час, як вбачається із матеріалів справи, апелянту станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років, тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла обгрунтованого висновку, що період навчання апелянта з 21.08.1995 по 13.06.1998 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Таким чином, період навчання позивача з 21.08.1995 по 13.06.1998 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.
Суд критично оцінює доводи апелянта позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин Закону № 2232-XII, у редакції до 31.07.99, з посиланням на ст. 58 Конституції України, оскільки період його навчання складав з 17.08.1998 до 15.06.2001. При цьому колегія суддів наголошує, що застосування наведених положень Закону № 2232-XII, в редакції, яка діяла в момент навчання та закінчення апелянтом ліцею, і чітко встановлювала момент, з якого починається перебування на військовій службі, не призвело до звуження обсягу прав апелянта у сфері проходження військової служби, оскільки його навчання у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Отже, за результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що дії Військової частини НОМЕР_1 у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року відповідає. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Граб Л.С.