Єдиний унікальний номер 229/4064/19 
Номер провадження 22-ц/804/1966/20        

Єдиний унікальний номер 229/4064/19                                                      Головуючий у 1 інстанції Гонтар А.Л. 
Номер провадження 22-ц/804/1966/20                                                                Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем   України

02 вересня 2020 року   Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:    Канурної О.Д., Тимченко О.О., 
за участю секретаря  Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №229/4064/19 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення  Дружківського  міського  суду Донецької області від 19 лютого 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У липні 2019 року  Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «КАМОС» (далі СТОВ «КАМОС») суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2    про визнання договору недійсним. Зазначило, що  01 листопада 2007 року між СТОВ «КАМОС» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки 1425583100:02:000:0218. 11 серпня 2008 року цей договір був зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 04.08.170.00034. Договір укладено на 15 років, тобто до 11 серпня 2023 року.
24 травня 2019 року з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру СТОВ «КАМОС» стало відомо, що зазначена земельна ділянка одночасно перебуває в оренді й у ОСОБА_2 , державна реєстрація права оренди здійснена 31.07.2017 року, строк на 100 років.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що: на одну земельну ділянку одночасно існує два договори оренди землі; первісним договором оренди землі є договір укладений ОСОБА_1 з СТОВ «КАМОС»; власник земельної ділянки ОСОБА_1 до СТОВ «КАМОС» з приводу припинення договору оренди землі не звертався і підстави вважати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС» таким, що припинив свою дію, відсутні; договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений з порушенням вимог земельного законодавства, ЦК України і згідно приписів частини 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, у зв`язку з чим просило: визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки загальною площею 5,49 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0218 яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   19 грудня 2014 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ  СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дружківського  міського  суду Донецької області від 19 лютого 2020 року позовні вимоги СТОВ «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2    про визнання договору недійсним, задоволено. 
Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки загальною площею 5,49 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0218, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений 19 грудня 2014   року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Костянтинівською міською радою 31 липня 2017   року, номер запису про державну реєстрацію 36381726. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Дружківського  міського  суду Донецької області від 19 лютого 2020 року, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  в матеріалах справи відсутні будь які докази, того, що на день можливого укладення договору про встановлення права користування земельними ділянками їй було відомо про можливу наявність вже укладеного та зареєстрованого договору оренди земельних ділянок між ОСОБА_1 та позивачем.
Твердження про те, що 01 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та позивачем був укладений договір оренди землі не підтверджується ні одним із доказів.
Суд не надав оцінки обставинам, пов`язаним з невиконанням позивачем вимог ст.. 15 Закону України «Про оренду землі».
В договорі оренди землі, наданого позивачем відсутня істотна умова про об`єкт оренди, а саме: кадастровий номер земельної ділянки. Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі», що діяв в той час, відсутність в договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог  статтей 4-6, 11, 17, 19 цього закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. 
Суд невірно застосував положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України як правову підставу для визнання недійсним договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису) від 19 грудня 2014 року.
Можлива наявність існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку не могло бути підставою для прийняття судом рішення саме про визнання недійсним договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису) від 19 грудня 2014 року.
Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що  ОСОБА_1 коли-небудь укладала з позивачем договір оренди, оскільки в договорі, який додано до позовної заяви, вказано, що  договір був укладений не з позивачем, а з СТОВ «ім. С.М. Кірова».
Судом не було досліджено договір та його зміст, який був визнаний недійсним. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши недійсним договір оренди земельної ділянки, в той час як позивач просив суд визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
28 травня 2020 року до Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому зазначено, що при відсутності доказів існування самих договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису) площею 5,49 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0218 розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, укладеного 19 грудня 2014 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнав їх недійсним.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.
         Відповідно до положень частини 2 статті 372  ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер 1425583100:02:000:0218, площею 5,490 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 187670, виданим 13 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.
01 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС»  укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як орендодавець, надає, а СТОВ «КАМОС», як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,49 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 464,86 грн. на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Згідно протоколу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. С.М. Кірова» № 2 від 18 листопада 2015 року, змінено найменування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. С.М. Кірова» на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «КАМОС». Змінено місцезнаходження Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. С.М. Кірова» на наступне: Україна,86032, Донецька область, Ясинуватський район, село Новобахмутівка, вулиця Шкільна, будинок 3.
Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 серпня 2008   року за № 04.08.170.00034. Тобто договір оренди землі № б/н від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС», був зареєстрований 19 серпня 2009 року відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, та є чинним з моменту його державної реєстрації до 11 серпня 2023   року.
19 грудня 2014 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого власник надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 5,49 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0218, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області; договір укладено на 100 років, починаючи з дати його реєстрації; за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендну плату в розмірі 90000 гривень. Право користування за цим договором зареєстровано 31 липня 2017 року, номер запису 36381726, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2019 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що укладення договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суперечить частині 1 статті 95 ЗК України, частині 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною 1 статті 95 ЗК України, частиною 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотримання умов договору оренди землі.
Згідно із частиною 2 статті 95 ЗК України, статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.
Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.
Аналогічні положення містить і частина 2 статті 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Починаючи з 2004 року та до теперішнього часу правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.
Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Стаття 4 Закону України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (з наступними змінами) визначає, що державній реєстрації прав підлягають, в тому числі право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Частинами 2, 3 статті 3 Закону України Стаття 4 Закону України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер 1425583100:02:000:0218, площею 5,490 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 187670, виданим 13 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.
01 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СТОВ «ім. С.М.Кірова» (яке згідно Протоколу №2 Зборів учасників СТОВ «ім. С.М.Кірова» від 18 листопада 2015 року змінило назву на СТОВ «КАМОС» (а.с.12)) укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як орендодавець, надає, а СТОВ «ім. С.М.Кірова», як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,49 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 464,86 грн. на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11 серпня 2008   року за № 04.08.170.00034. Тобто договір оренди землі № б/н від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та позивачем, був зареєстрований 19 серпня 2009 року відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, та є чинним з моменту його державної реєстрації до 11 серпня 2023   року.
19 грудня 2014 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого власник надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 5,49 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0218, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області; договір укладено на 100 років, починаючи з дати його реєстрації; за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендну плату в розмірі 90000 гривень. Право користування за цим договором зареєстровано 31 липня 2017 року, номер запису 36381726, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2019 року.
На момент укладання договору між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС» 01 листопада 2007 року та на час державної реєстрації  11 серпня 2008 року, діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року № 174, згідно з яким така реєстрація здійснювалась структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах.
Пунктом 1.2 Тимчасового порядку визначено терміни, які вживаються в ньому, а саме:
Адміністратор державного реєстру земель (далі - адміністратор) - Центр державного земельного кадастру при Державному  комітеті  України  по земельних ресурсах (далі - Центр ДЗК), що забезпечує створення та функціонування державного реєстру земель, відповідає за достовірність і збереження даних, захист від несанкціонованого доступу та руйнування бази  даних  АС  ДЗК,  має повний прямий доступ до бази даних АС ДЗК.
Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного  кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із  зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної  книги, яка містить  відомості  про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.
Книга записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди  землі  (далі - книга  реєстрації) - це документ суворого обліку, який є складовою частиною державного реєстру  земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договори оренди (суборенди) землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок. 
Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий  план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт  на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК.
Реєстратори державного реєстру земель (далі - реєстратори) - структурні підрозділи Центру ДЗК, які мають доступ та вносять відомості до бази  даних АС ДЗК, ведуть Поземельну  книгу, здійснюють видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) землі, а також ведуть книгу реєстрації.
Реєстраційна картка земельної ділянки  (далі - реєстраційна картка) - це  документ, який є складовою частиною Поземельної книги і містить відомості, що вносяться до бази даних АС ДЗК. 
Згідно пункту 1.3 Тимчасового порядку, державний реєстр земель є власністю держави і ведеться державною мовою.
Відповідно до пункту 4.1 Тимчасового порядку,зміст книги реєстрації та порядок її ведення є єдиними на всій території України.
Пунктом 4.2 Тимчасового порядку передбачено, що державна  реєстрація  державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється ляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації.
Згідно пункту 4.3 Тимчасового порядку у книзі реєстрації реєструються:державні акти на право власності на земельну ділянку; державні акти на право постійного користування земельною ділянкою; договори оренди землі. 
Відповідно до пункту 4.1 Тимчасового порядку, державну  реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі у книзі реєстрації здійснює оператор (реєстратор), у межах повноважень якого є земельна ділянка. 
З 01 січня 2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, передбачена викладеним у новій редакції Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.
Таким чином на момент укладання договору оренди землі - 01 листопада 2007 року та на час державної реєстрації - 11 серпня 2008 року, діяв Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року № 174, згідно з яким така реєстрація здійснювалась структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах.
З копії договору оренди землі, укладеного 01 листопада 2007 року  між  ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС» вбачається, що його зареєстровано у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 04.08.170.00034. (а.с.6-7)
Отже, договір оренди землі від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС» (СТОВ ім. С.М.Кірова), був зареєстрований 11 серпня 2008 року відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, та є чинним з моменту його державної реєстрації.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що договір не укладався із СТОВ «КАМОС», а був укладений із СТОВ «ім. С.М. Кірова», а також, що  право оренди земельної ділянки за договором оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та позивачем  не зареєстровано в передбаченому законом порядку, є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2019 року вбачається, що 19 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на 100 років.  Право користування за цим договором зареєстровано 31 липня 2017 року, номер запису 36381726. (а.с. 9)
Законодавством не було передбачено автоматичного перенесення відомостей про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок з Державного реєстру земель до Державного реєстру прав, що призвело до того, що у Державному реєстрі прав була відсутня інформація про чинні правовідносини оренди земельних ділянок, права на які виникли до 2013 року.
Відповідно до частин 1,4 статті 18 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
З метою запобігання виникненню подвійної реєстрації права оренди однієї земельної ділянки, дотримання гарантій достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно, визначених державою, частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор:
Встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.
Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним із його обов`язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів тощо.
Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1).
Державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав.
Тобто, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що до повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.
Крім того, саме зазначені положення Закону встановлюють межі дослідження наведених юридичних фактів. Цими межами і є подані документи та права, які з них виникають.
Межею встановлення юридичних фактів щодо речових прав на нерухоме майно або їх обтяжень, які виникли внаслідок правочину, є сам правочин. Державний реєстратор має провести аналіз змісту та форми документів, оскільки, по-перше, для державної реєстрації може подаватися підроблений документ, а тому відповідальність перед законним власником за проведення державної реєстрації прав на підставі такого документа може нести держава в особі державного реєстратора; по-друге, при складанні документа особа, яка здійснювала його підготовку, може допустити технічну помилку у імені суб`єкта, адресі об`єкта або в інших відомостях, у зв`язку з чим зі змісту цього документа будуть витікати суперечності.
Державний реєстратор у силу свого правового статусу не може сліпо слідкувати документам тих органів, які їх видали. За нього несе відповідальність держава, а тому він повинен робити все в межах його компетенції для того, щоб надати учасникам обороту нерухомості державні гарантії охорони та захисту їх прав на нерухомість. Ця обставина, у свою чергу, має позитивно впливати на весь оборот об`єктів нерухомого майна й захищеність прав його учасників, оскільки мінімізує ризики державної реєстрації прав на нерухоме майно або їх обтяжень з помилками.
Наведене відповідає засадам державної реєстрації прав, закріпленим статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зокрема, частини 2 цієї норми, яка обумовлює, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.
Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).
Одним з речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України (частина перша статті 102-1 ЗК України).
Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України).
Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).
Таким чином, внаслідок укладення спірного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є перешкодою для позивача у реалізації наявного в нього права користування тією ж самою земельною ділянкою.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
Укладення договорів оренди землі на об`єкти, право оренди на які за не припинено, не може визнаватися законним, оскільки одна й та сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними з різними орендарями.
Такий висновок зроблений в постанові Верховного Суду у справі № 659/326/19 (провадження № 61-22607св19) від 01 квітня 2020 року, у справі № 229/4059/19 (провадження № 61-1970св20) від 24 червня 2020 року.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суперечить частині 1 статті 95 ЗК України, частині 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним. 
Враховуючи, що одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.
З огляду на викладене вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оскарженого договору оренди недійсним.
До аналогічного висновку прийшла в своїй постанові від 19 лютого 2020 року (№ 387/515/18) Велика Палата Верховного Суду.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі. (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії`ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дружківського  міського  суду Донецької області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                             О.І. Корчиста

Судді:                                                                                                                  О.Д. Канурна                              

                                                                                                                                  О.О. Тимченко