ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" вересня 2020 р.           Справа№ 910/6536/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Козир Т.П.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Куксова В.В. 
 
 при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Волошин О.І. дов. №7/01 від 21.01.2019;
від відповідача 1: Скляров О.Г. посв., самопредставництво;
від відповідача 2: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 (повний текст складено 28.08.2019) 
у справі №910/6536/19 (суддя Бойко Р.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна"
до Держави Україна в особі
1. Головного управління ДПС у м. Києві
2. Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві
про стягнення 3 050 135,55 грн.,

УСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві, правонаступником якої наразі є Головне управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач 1) та Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві (далі - відповідач 2) та просило суд стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 2644299,70 грн суми інфляційних нарахувань та 405 835,85 грн суми 3% річних, нарахованих на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість (далі - ПДВ).
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 липня 2014 року позивач подав відповідачу 1 податкову декларацію з ПДВ за червень 2014 року, у якій заявив суму в розмірі 3 498 376,00 грн., яка підлягає бюджетному відшкодуванню. За результатами перевірки відповідач 1 зменшив  суму бюджетного відшкодування на 191 559,00 грн, щодо решти суми порушень не встановив. Після завершення перевірки відповідач 1 повинен був перерахувати позивачу кошти в сумі 3 306 817,00 грн у строк до 20.10.2014, а в подальшому, після скасування в судовому порядку (справа №826/16796/14) податкового повідомлення-рішення щодо зменшення відшкодування на суму 191559,00 грн додатково повинен був перерахувати вказану суму у строк до 13.04.2015. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/7141/17, яке набрало законної сили, вказана заборгованість бюджету була стягнута на користь позивача та 11.09.2018 відшкодування ПДВ в розмірі 3 498 376,00 грн перераховано позивачу. У зв`язку із цим, на підставі ст.ст. 536, 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, просив стягнути інфляційні витрати у розмірі 2 644 299,70 грн та 3% річних у розмірі 405 835,85 грн., які нараховані за період з 21.10.2014 по 10.09.2018.
Відповідач 1, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу України, оскільки вони є податковими, тому даний спір виник із публічно-правових відносин та підвідомчий адміністративному суду. Також  вказував на те, що не виконав свого зобов`язання з внесення контролюючим органом до реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, оскільки тимчасовий реєстр заяв не працював, тому що не затверджено механізм функціонування даного реєстру, а за порушення строків відшкодування ПДВ податковим законодавством передбачено нарахування пені, яка була на користь позивача рішенням у справі №826/16508/18.
Відповідач 2, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що він  не є боржником по справі та не має прострочених грошових зобов`язань перед позивачем, а фактично здійснює функції банку, та жодних прав та інтересів позивача не порушував, тому безпідставно залучений до розгляду справи в якості відповідача.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 серпня 2019 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" інфляційні втрати у розмірі 2472879 грн. 27 коп., 3% річних у розмірі 405835 грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 43 180 грн. 73 коп. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Головне управління ДФС у м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення  та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не має перед позивачем грошових зобов`язань, а мав обов`язок внесення інформації до реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, проте тимчасовий реєстр заяв не працював; спірні правовідносини регулюються нормами податкового законодавства, а не цивільного чи господарського; за порушення строків відшкодування ПДВ передбачено нарахування пені, яка вже стягнута на користь позивача за період з 30.10.2014 по 03.03.2015 і він не позбавлений права звернутись з позовом про стягнення пені за інший період.  
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що даний спір відноситься до приватноправових, оскільки протиправна поведінка податкового органу призвела до прострочення повернення позивачу суми бюджетного відшкодування, отже держава безпідставно зберігала належні позивачу кошти, тому виникло зобов`язання держави зі сплати 3% річних та інфляційних втрат внаслідок такого безпідставного збереження, відповідно до ст.11, 509, 536, 625, 1214 ЦК України та ст.174 ГК України.  При цьому, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, справи про застосування ст.625 ЦК України, навіть якщо учасником  цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16 січня 2020 року було зупинено апеляційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №910/4590/19, предметом розгляду якої є спір між цими ж сторонами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат коштів, нарахованих у зв`язку із простроченням відшкодування ПДВ за інший період.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10 червня 2020 року провадження у справі було поновлено, оскільки Верховним Судом закінчено перегляд судових рішень у справі №910/4590/19.
Позивач у письмових поясненнях від 30.06.2020 не погоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4590/19, вважає що даний спір є приватноправовим та повинен розглядатись саме в порядку господарського судочинства, а не адміністративного, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №758/1303/15-ц.
24 липня 2020 року від Головного управління ДПС у м.Києві надійшло клопотання про заміну відповідача 1 - Головного управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головного управління ДПС у м.Києві.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23 вересня 2020 року здійснено заміну відповідача 1  - Головного управління ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Відповідач 2 про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, представника у судове засідання не направив, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті. 
Представник відповідача 1 (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, також вважав, що даний спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю.
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, також вважав, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, посилаючись на наявність двох різних правових позицій Великої Палати Верховного Суду.
Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача 1, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 липня 2014 року позивач подав до ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві (правонаступником якої наразі є Головне управління ДПС у м. Києві) в електронній формі Податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2014 року, якій присвоєний реєстраційний номер №9041098849 від 17.07.2014. 
У рядку 23.1 податкової декларації позивач заявив суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, в розмірі 3498376,00   грн. 
Разом з податковою декларацією ТОВ "Аскоп-Україна" відповідно до вимог п.п. 200.7 та 200.8 ст. 200 Податкового кодексу України подало заяву про повернення суми бюджетного відшкодування та розрахунок суми бюджетного відшкодування.
Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві в період з 11.09.2014 по 24.09.2014 проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Аскоп-Україна" щодо правомірності бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за червень 2014 року, за результатами якої складений Акт №6378/26-53-15-01/30579869 від 08.10.2014. 
На підставі даного Акту перевірки №6378/26-53-15-01/30579869 від 08.10.2014 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення (Форма "В1") №0000641530 від 21.10.2014 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 191 559,00 грн., заявленої в декларації з ПДВ за червень 2014 року, а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 95 780,00 грн.
У жовтні 2014 року ТОВ "Аскоп-Україна" оскаржило в судовому порядку податкове повідомлення-рішення №0000641530 від 21.10.2014 про зменшення йому заявленої до відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість на 191 559,00 грн., а також протиправну бездіяльність податкового органу щодо ухилення від відшкодування товариству всієї суми податку на додану вартість за податковою декларацією за червень 2014 року в розмірі 3 498 376,00 грн. та просило стягнути її з Державного бюджету України через відповідний орган казначейства. 
Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у адміністративній справі №826/16796/14, які набрали законної сили.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 у справі №826/16796/14 позов ТОВ "Аскоп-Україна" задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Стягнуто з Держаного бюджету України через Головне управління ДКСУ в місті Києві на користь ТОВ Аскоп-Україна" заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в розміні 615 631,07 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду України від 20.04.2016 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління ДКСУ в місті Києві на користь ТОВ "Аскоп-Україна" заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 615 631,07 грн. змінено. Зобов`язано державну податкову інспекцію у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві скласти та подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню Товариству з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна". В іншій частині судове рішення залишено без змін.
У зв`язку з тим, що органом податкової служби не було здійснено відповідних дій щодо зарахування бюджетного відшкодування позивач звернувся до адміністративного суду із адміністративним позовом про стягнення з Державного бюджету України заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/7141/17, яке набрало законної сили, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" задоволено та стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року по податковій декларації №9041098849 від 17.07.2014 в розмірі 3 498 376, 00 грн.
Згідно виписки по рахунку позивача у АТ "УкрСиббанк" грошові кошти в сумі 3 498 376, 00 грн., на виконання виконавчого листа суду від 03.07.2018 у справі №826/7141/17, надійшли позивачу 11.09.2018.
Крім цього, ТОВ "Аскоп-Україна" звернулось до адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДКСУ у м. Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про стягнення пені в сумі 2 099 619,87 грн., нарахованої на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за період з 21.10.2014 по 25.04.2017.
За наслідками розгляду даного спору рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва 15.02.2018 у справі №826/5644/17, яке набрало законної сили, визнано обґрунтованими позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" та стягнуто на його користь пеню в сумі 2 099 619,87 грн. нараховану на суму заборгованості з відшкодування податку на додану вартість за період з 21.10.2014 по 25.04.2017.
У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та, посилаючись на ст.ст. 536, 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, просив стягнути інфляційні витрати у розмірі 2 644 299,70 грн та 3% річних у розмірі 405 835,85 грн., які нараховані за період з 21.10.2014 по 10.09.2018.
За наслідками розгляду даного спору по суті суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а позовні вимоги є доведеними і  обґрунтованими.
Однак, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 124 Конституції України унормовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з ст.ст. 5, 7, 8 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №920/40/19.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів   у   справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. 
Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи   у   спорах, що виникають   у   зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи   у   визначених законом випадках, зокрема: справи у  спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи   у   спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи   у   спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб   у   сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи   у   спорах між суб`єктами господарювання.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність   у   законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність   у   законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі   № 904/1083/18.
Разом з тим, відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Предметом розгляду даного спору є вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму бюджетного відшкодування з ПДВ, яке не було йому своєчасно перераховано внаслідок неправомірних дій органу державної податкової служби. 
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначено статтею 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідно пункту 1 статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У той же час, відповідно до частини  2 статті 2 Цивільного кодексу України, до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи зміст спірних правовідносин, підставу їх виникнення та предмет позову, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний із порушенням терміну відшкодування ПДВ. 
Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6  ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Великою Палатою Верховного Суду розглядалась справа №910/4590/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до 1) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, 2) Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві, про стягнення грошових коштів у розмірі 635 233,56 грн, з яких: інфляційні втрати - 508 967,61 грн та 3 % річних - 126 265,95 грн., нарахованих внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість у розмірі 1 572 401,00 грн згідно податкової декларації з ПДВ за вересень 2015 року.
Отже, у справі №910/4590/19 та у даній справі тотожний суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання.
У постанові від 07 квітня 2020 року у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки: 
- інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою;
- у справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства;
- тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі;
- ураховуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
Отже, зважаючи на характер та суб`єктний склад спірних правовідносин, та враховуючи висновки Верховного Суду у аналогічній справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір підлягає вирішенню не в порядку господарського судочинства, а у порядку адміністративного судочинства.
Щодо посилань позивача на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, то вони не підлягають врахуванню при розгляді даного спору, оскільки у вказаній справі спір стосувався порушення строку виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, отже, ці висновки стосувались не подібних правовідносин. 
Крім цього, у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а щодо тотожних зі спірними  правовідносин така позиція викладена саме в постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.
За змістом пункту 1 частини першої статті 175 і пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Згідно з частиною 1  статті 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.
Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у  справі підлягає закриттю.
Апелянт у апеляційній скарзі просив скасувати рішення та відмовити у позові, отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
В порядку ч. 2 ст. 231 ГПК України слід роз`яснити позивачу про можливість пред`явлення ним позову до суду адміністративної юрисдикції - Окружного адміністративного суду міста Києва.
Позивач також має право протягом десяти днів з дня отримання ним даної  постанови звернутися до Північного апеляційного господарського суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Щодо понесених сторонами судових витрат по сплаті судового збору, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.
2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від  01 серпня 2019 року.
3. Закрити провадження у справі.
4. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24.09.2020.

Головуючий суддя                                                            Т.П. Козир 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                В.В. Куксов