Справа № 450/1968/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/1739/20                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:41

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        12 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Струс Л.Б. та Шандри М.М.,
                                       за участю секретаря Сеньків Х.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому – «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення зі згаданого відповідача на користь Банку 63 158 грн. 62 коп. заборгованості за кредитним договором та 1 762 грн. судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до укладеного 03.06.2014 року кредитного договору № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява з умовами надання кредиту складає між ним і Банком Договір. Взяті на себе за згаданим Договором зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 30.04.2018 року у нього є заборгованість перед Банком на загальну суму 63 158 грн. 62 коп., а саме: 5 207 грн. 16 коп. – заборгованості за тілом кредиту; 51 267 грн. 72 коп. – заборгованості по відсотках за користування кредитом; 3 200 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2 983 грн. 74 коп. штрафу (процентна складова) (том 1, а.с. 1-3).
 
Оскаржуваним рішенням  в задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 66-70).

Дане рішення оскаржила представник Банку.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 72-78).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в порядку, що передбачений частиною 4 статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив (у тому числі) крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також складові його повної вартості, зокрема – заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також штрафні санкції.

В апеляційній скарзі самим апелянтом (Банком) зазначається, що ним, як позивачем, подано до суду (зокрема) розрахунок заборгованості станом на 30.04.2018 року та копію Анкети-заяви від 30.06.2014 року (том 2, а.с. 73).
Таким чином, апелянтом визнається, що інших документів, які були б підписаними самим відповідачем (крім копії згаданої Анкети-заяви), ним в обгрунтування заявлених позовних вимог до суду подано не було.
Відтак, будь-які документи, які б свідчили про погодження з відповідачем (тобто – які були б особисто ним підписаними) нарахування відсотків за користування кредитом та умов відповідальності (нарахування пені, штрафних санкцій тощо), відсутні.

Відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафних санкцій, суд мотивував тим, що у Анкеті- заяві позичальника (відповідача) від 03 червня 2014 року процентна ставка не зазначена, так само, як у цій Анкеті-заяві,.підписаній сторонами спору, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру - з посиланням на правову позицію, яка знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За наведених вище обставин, доводи апеляційної скарги, якими апелянт оспорює оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафних санкцій, до уваги прийматися не можуть.

Як стверджується матеріалами справи, відповідач ставив під сумнів підписання саме ним Анкети-заяви від 30.06.2014 року, у зв`язку з чим 21.05.2019 року подав до суду письмове Клопотання про витребування оригіналів доказів, зокрема – оригіналу згаданої Анкети-заяви від 30.06.2014 року (том 1, а.с. 144-145).
Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року вищезгадане Клопотання ... було задоволеним та витребувано у Банку оригінали ряду документів, зокрема – і Анкети-заяви від 30.06.2014 року (том 1, а.с. 227-228).
У відповіді Банку від 11.09.2019 року на вищезгадану ухвалу суду про витребування оригіналів документів Банк повідомляє суд, „що витребувані оригінали Вам буде надано в одне з наступних судових засідань” (том 2, а.с. 1), однак до дня ухвалення судом оскаржуваного рішення (протягом більше 5-ти місяців) оригінал цієї Анкети-заяви від 30.06.2014 року до суду подано так і не було. 
Так само, як не було подано такий оригінал і до суду апеляційної інстанції, а сама апеляційна скарга жодних доводів чи пояснень з цього приводу не містить. 

Колегія суддів також враховує і наступні обставини по справі.
Згідно з наданим Банком Розрахунком заборгованості, заборгованість відповідача за кредитом (тілом кредиту) станом на 30.04.2018 року становить 5 207 грн. 16 коп. (том 1, а.с. 4-5).
В той же час, як вбачається з цього ж Розрахунку заборгованості, 507 грн. 70 коп. сплачених (на твердження самого Банку) боржником (відповідачем) коштів Банком було зараховано на сплату нарахованих ним відсотків, нарахування яких (як вже зазначалося вище) було неправомірним.
Згідно обґрунтування позовних вимог, наведеного самим Банком у позовній заяві, відповідач згідно укладеного 03.06.2014 року ним з Банком кредитного договору, «отримав кредит у розмірі 2 000. 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку». 
Згідно з Розрахунком заборгованості, 14 162 грн. 96 коп. сплачених боржником (відповідачем) ОСОБА_1 коштів Банком було зараховано на погашення наданого кредиту «у розмірі 2 000. 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку » (а всього ОСОБА_1 згідно поданого Банком розрахунку було сплачено 14 670 грн. 66 коп. = 14 162 грн. 96 коп. на погашення наданого кредиту + 507 грн. 70 коп. на сплату неправомірно нарахованих Банком відсотків).
Таким чином, як вбачається з вищенаведеного,  ОСОБА_1  (по версії самого Банку) повністю повернув Банку наданий йому «кредит у розмірі 2 000. 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку », а відтак і з цих підстав відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь Банку  5 207 грн. 16 коп. заборгованості за тілом кредиту.

ЦПК України встановлено, що: 
-        витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 3 статті 133);
-        витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
-        суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
-        обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137); 
-        судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо) (частини 2 та 8 статті 141). 

Як вбачається з вище наведеного, стороні, на користь якої ухвалено рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).
Позивачем в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача на його користь понесених ним витрат на професійну правничу допомогу було подано до місцевого суду Договір про надання правової допомоги від 25.03.2019 року (т.1, а.с. 81-83), ордер на надання правової допомоги (т.1, а.с. 84), засвідчену фотокопію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (т.1, а.с. 85), Довідку про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, згідно якого вартість 1 (однієї) години роботи адвоката становить 400 грн./год (т.1, а.с. 94-95), копії документів про перерахування відповідачем витрат на професійну правничу допомогу (т.1, а.с. 96; т.2, а.с. 8-12).
Як вбачається з протоколів судових засідань, адвокат Матвіїв Є.І. (представник відповідача) приймала участь у чисельних судових засіданнях по справі в суді першої інстанції.
Довідку про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат представником відповідача було подано до суду ще 28 березня 2019 року, однак до дня ухвалення судом оскаржуваного рішення (протягом майже 11-ти місяців) позивачем (Банком) так і не було подано до суду клопотаннями про зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, так само, як не було подано до суду свого розрахунку витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача, який би свідчив про неспівмірність цих витрат.
За вищенаведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 серпня 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Струс Л.Б.

                                                                       Шандра М.М.