ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 643/17500/19-ц
провадження № 22ц/818/2632/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 2011 року, та на даний час нею подано до суду позов про розірвання шлюбу.

Вказала, що під час перебування в шлюбі в січні 2018 року за спільні кошти для потреб сім`ї, вони з відповідачем придбали легковий автомобіль марки «MITSUBISHI» GRANDIS, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплативши за нього 8000,00 доларів США. Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 .

Зазначила, що у березні 2018 року автомобіль переобладнаний для роботи на газовому пальному, у зв`язку із чим його вартість збільшилась.

Вказала, що під час проживання однією сім`єю автомобіль використовувався для потреб сім`ї, а з часу припинення шлюбних відносин, з липня 2019 року, відповідач самостійно користується автомобілем.

Зазначила, що автомобіль придбаний ними у шлюбі та за спільні кошти, однак вона позбавлена можливості користуватися ним, тому має право на відшкодування вартості половини спірного автомобіля, та не заперечує, щоб автомобіль залишився у власності та користуванні відповідача.

Просила припинити право спільної часткової власності на автомобіль, легковий мінівен – В, марки «MITSUBISHI» модель GRANDIS, рік випуску 2007 року, колір – чорний, VIN № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі Ѕ частки ринкової вартості вищезазначеного автомобіля, що складає 103 000,00 грн; визнати зазначений автомобіль власністю ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати в розмірі 1030,00 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у серпні 2019 року відповідач дійсно продав спірний автомобіль їхньому спільному товаришу ОСОБА_3 , однак у листопаді 2019 року автомобіль знов зареєстровано за ОСОБА_2 . Вважала договір купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_3 фіктивним, а оцінку автомобіля при його укладенні - не об`єктивною, тому заперечувала проти отримання компенсації вартості автомобіля, виходячи з ціни, вказаної у договорі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Овсяннікової А.І. від 18 березня 2020 року витребувано зазначену справу з Московського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Овсяннікової А.І., Коваленко І.П., Сащенка І.С. від 03 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року; відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Овсяннікової А.І., Коваленко І.П., Сащенка І.С. від 03 квітня 2020 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Овсяннікової А.І., Коваленко І.П., Тичкової О.Ю. від 28 квітня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням учасників справи – відмовлено.

04 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 643/17500/19 (22ц/818/2632/20), та ухвалою від 05 червня 2020 року призначено справу до розгляду без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано жодного належного доказу того, коли і ким саме був придбаний спірний автомобіль, у зв`язку із чим необхідно відмовити у задоволенні позову.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 31 серпня 2011 року, від якого мають дочку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5, 6).

Під час перебування сторін у шлюбі 13 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 придбано автомобіль «MITSUBISHI» GRANDIS, 2007 року випуску, чорного кольору, номер № кузову НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Зазначені обставини відповідач не заперечує, як вбачається з його відзиву на позов (а. с. 40-42).

17 березня 2018 року право власності на автомобіль перереєстровано за ОСОБА_2 у зв`язку з переобладнанням для роботи на газовому пальному.

17 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, предметом якого є зазначений автомобіль, що підтверджується копією договору та відомостями з Територіального сервісного центру №6350 РСЦ МВС в Харківській області від 27 грудня 2019 року № 31/20/50-774 (а. с. 43-45). Згідно пункту 3 договору вартість автомобіля складала 49 000,00 грн (а. с. 44).

Водночас, як вбачається з відомостей Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 21 лютого 2020 року № 31-20-590 зазначений автомобіль 23 листопада 2019 року знов перереєстрований на ОСОБА_2 за договором-купівлі-продажу (а. с. 61-62).

Вказаний доказ подано ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою, та не було надано до суду першої інстанції, однак судова колегія його приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, копію ухвали про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи не отримувала, у зв`язку з тим, що її направлено за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як адреса позивачки згідно позовної заяви та копії її паспорту – АДРЕСА_2 (а. с. 7, 38-39).

З висновку про вартість майна від 04 жовтня 2019 року, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Проексперт», вбачається, що ринкова вартість автомобіля легковий мінівен – В, марки MITSUBISHI модель GRANDIS, рік випуску 2007, колір – чорний, VIN № НОМЕР_2 , станом на 03 жовтня 2019 року становить 206 000,00 грн (а. с. 10).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

При цьому, не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на це майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої  статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених  ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу, застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у  статті 7 СК України  засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 450/436/15-ц, провадження № 61-38709св18.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що нею не надано доказів того, коли і ким саме був придбаний спірний автомобіль, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач у відзиві на позов визнав, що автомобіль придбано сторонами у період шлюбу, та заперечував лише щодо розміру вартості майна, який підлягає компенсації, мотивуючи це тим, що на час звернення ОСОБА_1 до суду, вказаний автомобіль вже було продано за 49 000,00 грн.

При цьому, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, не надано.

Встановивши, що спірний автомобіль набутий сторонами у період шлюбу за спільні кошти, проти чого відповідач не заперечував, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, судова колегія дійшла висновку, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними. 

На час розгляду справи право власності на спірний автомобіль знову зареєстровано за відповідачем. 

Судова колегія враховує, що спірний автомобіль відповідно до статті 183 ЦК України є неподільною річчю, тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за Ѕ частку в спірному автомобілі, який є спільною сумісною власністю, з припиненням її права на цю частку автомобіля відповідають вимогам закону.

Доводи відповідача щодо того, що спірний автомобіль проданий ним за 49 000,00 грн, тому позивачка має право на компенсацію вартості Ѕ його частки, виходячи саме з такої суми, судова колегія відхиляє.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний автомобіль 17 серпня 2019 року дійсно був проданий ОСОБА_2 . При цьому, відомостей про те, що ОСОБА_1 надавала згоду на укладення ним договору купівлі-продажу автомобіля, матеріали справи не містять.

Згідно з частиною третьою  статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта  статті 65 СК України  передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови  від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до частини третьої  статті 65 СК України  для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Отже, у разі продажу спільного майна одним з подружжя розмір компенсації іншому з подружжя вартості Ѕ частини спірного транспортного засобу має визначатися, виходячи з його ринкової (дійсної) вартості, а не з ціни, вказаної у договорі купівлі-продажу.

Враховуючи, що на час звернення позивачки до суду спірний автомобіль було відчужено відповідачем без її згоди, її вимоги щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості її частки у спільному майні, виходячи саме з ринкової вартості автомобіля, визначеної у звіті про оцінку майна, є обґрунтованими.

При цьому, як вбачається з відомостей Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 21 лютого 2020 року № 31-20-590 зазначений автомобіль 23 листопада 2019 року знов перереєстрований на ОСОБА_2 за договором-купівлі-продажу (а. с. 61-62).

Таким чином, відповідач на час розгляду справи є власником та володільцем спірного автомобіля, та ним не спростовано розміру визначеної у висновку про вартість майна від 04 жовтня 2019 року ринкової вартості автомобіля. Належних доказів щодо розміру дійсної вартості спірного автомобіля, зокрема, звіту про оцінку майна, відповідач зі свого боку суду не надав, клопотань про призначення експертизи з цього питання до суду першої та апеляційної інстанції не заявляв.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з цим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації за Ѕ частку в спірному автомобілі, який є спільною сумісною власністю, з припиненням її права на цю частку автомобіля.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за їх подання, сплачений від ціни позову, у розмірі 2575,00 грн (1030,00 + 1545,00).

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації – задовольнити частково.

Припинити право спільної сумісної власності на автомобіль, легковий мінівен – В, марки «MITSUBISHI» модель GRANDIS, рік випуску 2007 року, колір – чорний, VIN № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 103 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2575, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          А.В. Котелевець

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.