КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 761/44318/17
провадження № 22-ц/824/5796/2020
 
02  липня  2020 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів :
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
при секретарі  Примушку О. В.  
 
розглянув у відкритому  судовому  засіданні справу за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна  спільною сумісною власністю  та  поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою  представника  ОСОБА_1 - адвоката Даниленка Євгенія  Михайловича  та  апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2 - адвоката Силакова  Максима Анатолійовича на  рішення  Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від  20 січня 2020 року в складі судді  Гаврилової  О. В., 
встановив:
 
29.11.2017  ОСОБА_1 звернулася  до суду  з позовом  до   ОСОБА_3   про   визнання майна  спільною  сумісною  власністю та поділ  майна  подружжя. 
Посилалася на ті підстави, що  перебувала з  відповідачем  у зареєстрованому  шлюбі з  23 грудня  1996 року, який було  розірвано  рішенням Дніпровського районного  суду   м. Києва  від  21 грудня 2012 року.
За час перебування  у шлюбі  за  спільні  кошти  ними було   набуто наступне  майно:  двокімнатну  квартиру  АДРЕСА_1 ;  чотирьохкімнатну  квартиру АДРЕСА_2 ; трикімнатну  квартиру АДРЕСА_3 ;  автомобіль   JAGUAR XJ, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ,  дата реєстрації 06.12.2011; автомобіль CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ,  дата реєстрації 01.06.2006.
Зазначила,  що   квартиру  АДРЕСА_1 та  квартиру АДРЕСА_2 було   придбано  за  спільні  кошти сторін  та за рахунок  кредитних  коштів у 2003  та 2005 роках відповідно.
 У серпні  2016 року,   за  її письмовою  та нотаріально  посвідченою  згодою,  відповідачем  було продано  квартиру АДРЕСА_3 . За її спогадами,  ціна  продажу квартири  склала   гривневий еквівалент  105 000  доларів  США, що  станом на  02.08.2016  становило   2  602 267  грн. За домовленістю сторін  частина виручених  від продажу  коштів у розмірі  гривневого еквіваленту 22 000  доларів  США   повинна  була  бути направлена на  погашення  залишку  заборгованості за  кредитним договором  №220-05-И від  01 серпня  2005 року, за рахунок  якого  було придбано  квартиру АДРЕСА_2 , з метою припинення  іпотеки.  З виручених  від продажу  квартири коштів  відповідач  погасив  заборгованість  за  кредитним договором. Залишок  коштів у розмірі  2 057 030  грн  відповідач залишив собі, чим   порушив її права.
Оскільки  у  серпні  2016  року  відповідач  відмовився  визнавати  її право   на   набуте  у шлюбі майно, просила суд  поділити в натурі  та визнати за кожною із сторін  право  особистої приватної власності на:  1/2  частину  квартири  АДРЕСА_1 ; 1/2 частину  квартири АДРЕСА_2 ; 1/2  автомобіля   JAGUAR XJ, 2001 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_1 ,  дата реєстрації 06.12.2011; 1/2 частину  автомобіля   CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ,  дата реєстрації 01.06.2006. Стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   грошові  кошти в розмірі  2 057 030  грн, як частку у спільній сумісній  власності подружжя. Також просила  відшкодувати  витрати  по сплаті судового.
08.02.2019  представник позивача ОСОБА_1   подав заяву про зменшення  розміру  позовних вимог. 
Просив суд  визнати  за ОСОБА_1 та ОСОБА_2    право особистої  приватної власності  на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та   1/2 частину  автомобіля   CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_3 ,  дата реєстрації 01.06.2006, за кожним.  Стягнути з  ОСОБА_2   на користь  ОСОБА_1 грошові  кошти у розмірі  1 325 500 грн, як частку у спільній  сумісній власності подружжя, які були отримані відповідачем  від продажу квартири АДРЕСА_3 . 
Рішенням   Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від  20 січня  2020  року   позов ОСОБА_1 задоволено  частково.  
В порядку  поділу  майна  подружжя визнано  за ОСОБА_1   та ОСОБА_2   право  приватної власності на 1/2 частину  квартири  АДРЕСА_1 за кожним.  Стягнуто   з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1   грошові кошти в розмірі              594 191,15 грн, як частку у спільній  сумісній власності  подружжя. В решті позову  відмовлено.  Вирішено  питання  розподілу судових витрат. 
В апеляційній скарзі представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Є. М.  просить  скасувати рішення  Дніпровського  районного  суду  м. Києва   від  20 січня 2020 року   в частині  відмови у задоволенні  позову   про поділ  автомобіля  CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ,  дата реєстрації 01.06.2006, шляхом визнання  за  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   права власності на  1/2 частину вказаного  автомобіля. Прийняти  в цій частині нове рішення, яким  вказані  позовні вимоги  задовольнити.  В іншій частині    рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін. Судові витрати покласти на  відповідача.   
Свої доводи мотивує тим, що  суд першої інстанції  неповною мірою  з`ясував обставини справи, які стосувались  періоду  перебування  сторін  в шлюбі та в шлюбних   відносинах  з кінця 2004  року до кінця 2012  року. Зокрема, суд не  з`ясував причин  відмови відповідача  від  визнання  факту  спільного проживання  з позивачем  в період з  кінця 2004 року до  2006 року та обставин  придбання  ними квартири  по  вул. Чорновола у 2005 році, не  з`ясував джерело  походження  коштів, за рахунок  яких  було придбано  спірний автомобіль та не  надав  жодної оцінки доказам  з цього  приводу.
Судом першої інстанції неправильно  оцінено надані  позивачем  докази спільного  проживання сторін  в період  після  2004 року, ведення ними спільного  господарства, прийняття  спільних  важливих  рішень в інтересах  сім`ї  щодо   створення  спільного бізнесу,  придбання  нерухомості тощо. 
Крім цього, судом  допущено порушення норм  матеріального та процесуального права, що призвело   до  невідповідності висновків суду  фактичним обставинам справи в частині  вирішення  позовних  вимог  щодо поділу спірного автомобіля.  
У  відзиві на  апеляційну  скаргу  представник відповідача  ОСОБА_2   просить  залишити рішення  суду  першої інстанції в частині  відмови у визнанні  за ОСОБА_1 права приватної  власності на  1/2 частину автомобіля  CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , та стягнення  частини коштів як частки у спільній  сумісній  власності  в розмірі  731 308,85 грн без змін, а апеляційну  скаргу  представника позивача без  задоволення. 
Вважає, що   суд першої інстанції  дійшов  переконливого  висновку про те, що  сторони  припинили  спільне  проживання та ведення  спільного  господарства  з кінця 2004 року.
Працевлаштування   позивача у   грудні  2005 року  в ТОВ  "Лавіна  Мьюзік"  засновником  та керівником якого  був відповідач,  з метою  отримання  позивачем  доходу,  не  спростовує твердження  відповідача про   припинення  між сторонами шлюбних  відносин  та ведення спільного  господарства саме з кінця 2004 року, а навпаки  підтверджує  вказану  обставину. 
Посилання  представника позивача на  факт придбання  у 2005 році  сторонами  квартири  по  АДРЕСА_2 не  є свідченням  наявності в цей період  шлюбних  відносин, оскільки  вказана  квартира   придбавалась  саме у зв`язку з  припиненням  між сторонами спільного  проживання з кінця 2004 року для  окремого  проживання   сторін.
Покази свідків  ОСОБА_4 та ОСОБА_5   про те,  що  сторони  разом  відзначали дні  народження  дітей та виглядали як сім`я, не  можуть  свідчити   про спільне  проживання та ведення  спільного  господарства,  а свідчать  лише  про  нормальне ставлення  батьків до дітей. 
Разом з тим,  факт припинення  спільного проживання  та ведення  спільного  господарства між  сторонами з кінця 2004 року  підтверджено показами  свідків ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 та позивача. 
Таким чином,  оспорюваний автомобіль був придбаний хоча й у період шлюбу,  але після фактичного  припинення  сторонами  шлюбних відносин, за особисті  кошти  відповідача, а тому не  може  вважатись об`єктом  спільної сумісної  власності подружжя. 
В апеляційній скарзі  представник  ОСОБА_2   - адвокат  Силаков  М. А. просить   скасувати  рішення  Дніпровського районного  суду  м. Києва  від  20 січня  2020 року  в частині  поділу квартири  АДРЕСА_1 та  стягнення з ОСОБА_2 на  користь   ОСОБА_1   грошових коштів в розмірі  549 191,15 грн,  як частки у спільній  сумісній  власності  подружжя,  та ухвалити в цій частині  нове рішення   про  відмову у задоволенні позову. 
Зазначив, що  судом  першої  інстанції  не  взято  до  уваги  надані  докази  на  підтвердження  того,  що  укладенню договору  купівлі-продажу  квартири  АДРЕСА_1   передувало   відчуження квартир у місті Дрогобич Львівської області, які належали матері  та  бабусі  відповідача, що  об`єктивно   підтверджує  доводи відповідача  про  придбання  вказаного  нерухомого  майна   саме за рахунок   коштів  ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .  Зазначене,  а також  відсутність  доказів, які б  свідчили про наявність  у  подружжя  спільних  грошових заощаджень у розмірі, достатньому для   придбання  спірного нерухомого майна  чи участі позивача особистими коштами у його  придбанні,  свідчить про  необґрунтованість  висновків суду  першої інстанції про  доведеність   позивачем   позовних вимог   про те, що  вказане  майно  є спільною  сумісною  власністю  подружжя. 
Надані  суду  договори  кредиту,   банківського вкладу, платіжні  доручення   підтверджують походження  грошових коштів, за рахунок  яких було  набуто  спірну  квартиру.   Факт придбання   відповідачем  квартири  за   рахунок  коштів ОСОБА_6 та ОСОБА_10   також підтверджується  показами  свідків  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 . 
Щодо  стягнення  з  відповідача  грошових коштів у розмірі  594 191,15 грн, отриманих  від  продажу  квартири АДРЕСА_3   зазначив,  що  судом  першої інстанції було  взято  до уваги  лише  покази позивача щодо неотримання  грошових коштів в сумі 53 000  доларів  США. Факт отримання  позивачем  коштів в сумі 53 000  доларів  США  підтверджується   показами свідка  ОСОБА_6 ,  у задоволенні  заяви якої про вступ  у справу в якості третьої особи  було  безпідставно відмовлено судом першої інстанції.
У відзиві на  апеляційну  скаргу відповідача  представник  ОСОБА_1 -  адвокат Даниленко  Є. М. просить відмовити  у її  задоволенні. 
Зазначив,  що  судом  першої інстанції були належним чином  оцінені  всі надані  відповідачем   письмові докази, які  не  підтверджують   належності відповідачеві   та/або  його  матері  та/або бабусі квартир у м.  Дрогобичі Львівської області, продажу  таких квартири та спрямування  коштів від  їх реалізації   на придбання  спірної квартири.      Факт продажу  /придбання  квартири  та походження  коштів на  її придбання  не  може бути підтверджений  лише показами свідків за  умови відсутності інших  належних  та допустимих доказів. 
В судовому  засіданні   представник ОСОБА_1 -  адвокат Даниленко  Є. М.  апеляційну  скаргу  позивача  підтримав та просив її задовольнити.  У задоволенні  апеляційної скарги  відповідача просив відмовити.
Представник  ОСОБА_2 - адвокат Силаков  М. А.  просив задовольнити апеляційну  скаргу  відповідача,  у задоволенні  апеляційної скарги позивача відмовити. 
Переглянувши  справу за наявними  в ній  доказами,  перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах  доводів  та вимог  апеляційних  скарг,  колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги  задоволенню не  підлягають   з таких підстав. 
Відповідно  до  ч. 2 ст. 367 ЦПК  України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом першої  інстанції,  сторони  перебували в зареєстрованому  шлюбі  з  23 грудня 1996 року, який було  розірвано  рішенням Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від  21 грудня   2012 року.
Від шлюбу мають   доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  та доньку  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .  
Судом  встановлено, що  під  час  перебування сторін  у зареєстрованому шлюбі, на  ім`я відповідача ОСОБА_2 ,   на підставі договору  купівлі-продажу  квартири  від 07 квітня  2003 року,   було  придбано  трикімнатну  квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_3 (а.с.232 т.1).   
Вказану  квартиру  за згодою  сторін в подальшому було продано на підставі договору  купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року (а.с.231 т.1). 
За умовами вказаного  договору  продаж  вказаної квартири вчиняється  за ціною 2 625 000  грн ( п. 4 договору).
Разом з тим,  судом  встановлено  та не заперечувалось   сторонами, що  фактично  від  продажу  вказаної квартири було   отримано   грошові  кошти в сумі 105 000  доларів  США.
Позивач  в суді  першої  інстанції визнала,  що   від  реалізації  вказаного майна  вона  отримала  17 000  доларів  США,  а 22 000  доларів  США  було  повернуто  ОСОБА_8 , як запозичені  у нього  кошти, отримані в борг  з метою  звільнення квартири  по  АДРЕСА_3 від  заборони  її  відчуження. 
Судом  також  встановлено,  що  на підставі договору  купівлі - продажу  від  10 вересня  2003 року  на  ім`я відповідача ОСОБА_2   було  придбано двокімнатну  квартиру АДРЕСА_1 за  152 110   грн (а.с.27-28 т.2).
Судом  також встановлено, що  згідно  довідки Регіонального  сервісного  центру  в м. Києві  МВС України  від 11 травня 2017 року,  за ОСОБА_2 01  червня  2006 року  зареєстровано   транспортний засіб CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 (а.с.23 т.1).
Оскільки  частина  майна була придбана до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, суд першої інстанції при вирішенні  спору  правильно послався на норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), а саме ст. ст. 22, 24 цього Кодексу та на ст. 60 СК України.
Відповідно до ст. 22  КпШС України (втратив чинність з 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Згідно з ч. 2 ст. 23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено  у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3  ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.          
Ухвалюючи рішення  про   задоволення  позову в частині  стягнення  з  відповідача  на користь  позивача грошових  коштів в сумі  594 191,15 грн, як частку  у спільній сумісній власності  подружжя,  суд  першої  інстанції виходив  з  того,  що  кошти від продажу  квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_3 ,  були об`єктом  права  спільної сумісної власності сторін,  а тому  підлягали поділу між сторонами в  рівних  частках.  При цьому відповідач не довів  факт передачі   позивачу половини  коштів від  продажу  вказаної квартири, а позивач проти вказаної обставини заперечувала. 
Колегія суддів  погоджується  з вказаним висновком  суду  першої  інстанції,  а доводи апеляційної скарги  відповідача  про  доведеність  тієї обставини,  що  від продажу  квартири  в сумі 105 000  доларів  США   позивачу  було  передано  53 000  доларів  США, колегія  суддів  вважає  необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно  до ч.2 ст.78  ЦПК  України  обставини справи, які за законом  мають  бути підтверджені  певними засобами доказування, не можуть  підтверджуватися іншими засобами  доказування. 
Відповідно до  ч. 1 ст.80  ЦПК  України достатніми  є доказами,  які у своїй  сукупності  дають змогу  дійти висновку про наявність або відсутність   обставин справи, які входять  до предмета доказування. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування  не може ґрунтуватись на припущеннях.
На підтвердження   факту  передання  позивачу  грошових коштів в сумі 53 000  доларів  США   відповідач посилався на  покази  своєї матері  ОСОБА_6 , яка була  допитана  в судовому засіданні  в якості  свідка та яка суду  показала,  що  в її присутності позивачем  було  отримано  4 або  5 пачок грошових коштів  номіналом  по  100  доларів  США. 
Крім цього,  відповідач  посилався на той факт, що  позивачем  була  отримана  завірена  копія договору  купівлі-продажу  вказаної  квартири, що  свідчить   про  намір останньої  підтвердити  вивезення  за кордон  більшої  суми,  ніж  11 000  доларів  США. 
Інших доказів  суду  надано не  було. 
Дослідивши  надані  суду  докази  на  підтвердження  факту  отримання   позивачем  грошових  коштів  від  продажу  квартири, на які  відповідач  посилається  в  поданій  ним апеляційній скарзі,   колегія суддів  погоджується  з висновком  суду  першої  інстанції  про недоведеність  вказаної обставини належними,  допустимими та достатніми доказами.
Колегія суддів  також погоджується  з висновком  суду  першої інстанції  в частині    визнання   за позивачем   права  приватної власності на  1/2 частку квартири АДРЕСА_1 з огляду  на  недоведеність  тієї обставини,  що  вказане майно  було придбано  за рахунок особистих  коштів  відповідача.
Судом  встановлено, що  квартиру  АДРЕСА_1 було придбано  в період перебування  сторін  у шлюбі - 10 вересня   2003 року  на  ім`я відповідача ОСОБА_2 . 
Набуття майна  за час перебування у шлюбі  створює  презупцію  виникнення  права спільної сумісної власності.  
Якщо  майно  придбано  під час шлюбу,  то реєстрація  прав на   нього   лише  на  ім`я одного  із подружжя  не  спростовує  презупцію  належності його  до  спільної  сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа  може довести, що  майно  придбане  нею  у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому  разі  презупція  права спільної  сумісної власності  на  це  майно  буде спростована. 
Якщо ж заява одного  з подружжя про  те,  що річ  була куплена  на її  особисті кошти,  не буде  належним чином  підтверджена,  презупція  права спільної  сумісної власності  подружжя  залишиться непохитною.
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом,  18.05.2001 відповідачем  ОСОБА_2 надано  доручення  ОСОБА_6   щодо розпорядження   належною  йому квартирою АДРЕСА_10 (а.с.28 т.3). Доказів   відчуження  вказаної квартири, а також доказів про розмір коштів, отриманих  від  її  відчуження,    матеріали справи не  містять.
20.11.2002  ОСОБА_6 було  розміщено 15 500 грн  в АТ «Кредит Банк» на депозитному рахунку  «Стандарт» строком  на  181  день - до 20 травня  2003  року, що підтверджується  копією  відповідного  договору №2630017245  (а.с.29-31  т.3).
18.06.2003 ОСОБА_6   було розміщено  7 800 доларів   США  в АТ «Кредит Банк (Україна)» на  депозитному рахунку  «відпускний» строком  на  138  днів -  до  03.11.2003 року (а.с.32-33 т.3).
Відповідно  до  копії прибуткового  касового  ордеру  №1017224 від 10.07.2003,  ОСОБА_6 здійснено   внесок  на  її  поточний рахунок   в сумі 7 800 доларів  США  (а.с.35 т.3).
Відповідачем  надана також  копія банківського  платіжного  доручення  в іноземній  валюті від 11.07.2003 щодо  здійснення  ОСОБА_6   переказу   7 800  доларів   США  ОСОБА_2 , яка не  містить  відмітки  банку про  проведення вказаної операції (а.с.36 т.3).
Сторонами в судовому  засіданні   визнано  ту обставину,  що для придбання  спірної квартири  були використані  кредитні  кошти.
Згідно  листів Печерської  філії  АТ «ПриватБанк» від 16.01.2006,  ОСОБА_2   виконано  зобов`язання  за кредитним договором  №К3Н0G015072575 від 04.09.2003 (а.с.39,40  т.3). 
Яким чином  та коли вносились  грошові  кошти на  виконання  відповідачем  кредитних зобов`язань перед   банком матеріали справи не  містять. 
Суд першої  інстанції, належним чином  дослідивши вказані  докази,  а також  надавши належну  правову  оцінку показам  свідків ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , дійшов правильного висновку про те, що   відповідачем  не  доведено належними, допустимими та достатніми доказами  факт використання  особистих коштів на  придбання  спірної квартири. 
Посилання  відповідача на ту обставину, що спірна квартира  придбавалася  з метою   проживання в ній  ОСОБА_6 та ОСОБА_10 ,  які були в  ній  зареєстровані  та фактично проживали,  не  може слугувати підставою  для висновку, що   вказане  майно  було  придбано не  за  рахунок   коштів відповідача, набутих  в період шлюбу. 
Доводи апеляційної скарги відповідача  в частині  незгоди  з ухвалою  суду  першої інстанції про  відмову в залученні  до  участі в справі   в якості третьої особи  ОСОБА_6 є необґрунтованими, враховуючи ту обставину, що   останньою  ухвалене по справі  рішення  оскаржено не  було. 
Відмовляючи у  задоволенні  позову  в частині  поділу транспортного засобу  CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , який було  зареєстровано  на  ім`я відповідача ОСОБА_2 01  червня  2006 року,   суд першої інстанції  виходив з того, що   показами свідків  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є  детальними,  послідовними  та узгоджуються  між собою,    підтверджено  факт  припинення  спільного  проживання  сторін та ведення  ними з цього часу  спільного  господарства  на  час його  придбання. 
Колегія суддів  погоджується  з  вказаним висновком  суду  першої  інстанції, оскільки  він  відповідає  обставинам справи та наданим суду  доказам,  яким суд надав належну  правову оцінку. 
Посилання  в  апеляційній скарзі позивача  на те, що  місце   проживання  сторін  з  травня  2003 року  по січень  2006 року  було  зареєстровано  за   однією  адресою, що  свідчить  про  наявність  презупції  їх спільного  проживання,  не  доводить  факт існування на час набуття  у власність спірного  автомобіля між сторонами  шлюбних відносин, ведення  спільного  господарства, спільного бюджету.
 Покази свідка  ОСОБА_13 про те, що  в період 2005, 2006  років  вона приїжджала  до  своєї сестри  ОСОБА_1 на період  від трьох тижнів  до півтора  місяця та проживала  у квартири  по  АДРЕСА_3 , де  проживали також  позивач та відповідач з дітьми, останнього   в квартирі  вона  бачила  не  кожного   дня,   але   вихідні  дні  ОСОБА_2   проводив разом  з дружиною та дітьми,  а також  покази свідка   ОСОБА_5   про  відсутність   у неї враження,  що  відповідач не  проживає  у вказаній квартирі, а під час  сімейних  свят вони виглядали як сім`я,   не  є   належними  доказам на підтвердження  вказаної обставини. 
Не є такими  доказами й трудова  книжка  позивача  та витяги  з Єдиного  державного  реєстру   юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських  формувань   від 13.08.2019 , що  свідчить   про те, що   з 16.12.2005 по  30.11.2007  ОСОБА_1 працювала  у ТОВ  «ЛАВІНА   МЬЮЗІК», засновником  якого   був ОСОБА_2 ,  а в 2007 році   сторони по справі  та ОСОБА_14   стали співзасновниками  та учасниками ТОВ  «ЛАВІНА  РІАЛ  ІСТЕЙТ».
Як пояснив відповідач, працевлаштування   ОСОБА_1   у вказаному  товаристві  було  здійснено  з тією  метою, щоб  після припинення  між ними шлюбних  відносин наприкінці 2004 року, коли він  пішов з сім`ї,  позивач  мала  самостійний дохід. 
Пояснення  відповідача  у вказаній  частині  підтверджуються  показами  свідка  ОСОБА_14 , яка пояснила,  що  10.10.2007   було зареєстровано ТОВ  «ЛАВІНА  РІАЛ  ІСТЕЙТ» з тією  метою, щоб   позивачеві  було  де себе  реалізувати. 
Колегія суддів  також  погоджується  з висновкам суду  першої інстанції в тій частині, що   укладення 04.09.2008   між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк»   кредитного  договору, за  яким позивач  виступила  поручителем,  як і надання   позивачем   згоди на  передачу  об`єкту нерухомості в іпотеку,    не є безумовною  підставою для  висновку, що сторони   на цей  час продовжували  підтримувати шлюбні  стосунки  та вести спільне господарство. 
Надані  до  матеріалів справи фотографії, на  яких  сторони святкують  дні народження   дітей та дитячі свята, разом  подорожують з дітьми   у Францію   до Диснейленду, не  доводять факт  існування  між сторонами  шлюбних стосунків  та ведення між ними  спільного  господарства станом на  час придбання  спірного  автомобіля,  а є свідченням  участі батьків у житті своїх дітей.
З огляду на   те, що  спірний автомобіль   було  придбано 01  червня  2006 року і станом на  вказану  дату  відповідачем  доведено  набуття ним майна під час  припинення  шлюбних стосунків з  позивачем,  обставини наявності  спільних стосунків станом  на час набуття спільну  сумісну власну власність   квартири АДРЕСА_2 , стосовно  якої розглядається  спір  в іншому провадженні,  не   є предметом  доказування  в даній справі. 
За таких обставин  посилання  в апеляційній  скарзі  на те,  що  судом першої  інстанції  не  усунуто  розбіжності в показах  відповідача  щодо  дати припинення  сімейних відносин  починаючи з  2006  року не  може  слугувати   підставою для  висновку про  помилковість   висновків суду  при вирішенні  справи по  суті пред`явлених  позовних вимог. 
Доводи апеляційних  скарг не дають   підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд  першої  інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до  ст. 375  ЦПК  України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої  інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК  України  суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Даниленка Євгенія  Михайловича залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Силакова  Максима Анатолійовича залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від  20 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена  до  Верховного  Суду  протягом тридцяти днів  з дня  складення повного  судового  рішення.
Повний текст постанови складено  06 липня  2020  року. 
 
Суддя-доповідач:                                         Г. М.  Кирилюк
 
Судді:                                                            І. М. Рейнарт       
 
                                                                       Т. А. Семенюк