22-ц/804/1938/20 
                                                                                265/6625/19 
                                               
Єдиний унікальний номер 265/6625/19
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/1938/20

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

19 серпня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,
      за участю секретаря Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2020 року у складі судді Міхєєвої І.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
24 вересня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 18.01.2017 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. Внаслідок невиконання умов договору відповідач станом на 12.09.2019 року має заборгованість у сумі 39153,51 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 19216,69 гривень, заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9080,88 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 0,00 гривень, пені за прострочене зобов`язання у сумі 7765,30 гривень, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень у сумі 750 гривень, а також штрафи відповідно до пункту2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме штраф (фіксована частина) у сумі 500 гривень та штраф (процентна складова) у сумі 1840,64 гривень. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову  АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника підписаній сторонами 18.01.2017 року зазначені лише анкетні данні відповідачки та дані про її намір отримати кредитний ліміт, проте його розмір не вказано, не зазначена в ній ні процентна ставка за користування кредитом, ні  термін дії кредитної картки, не зазначені умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відповідач користуючись кредитними коштами здійснювала їх повернення. Враховуючи, що позивач безпідставно списував з картрахунку відповідача непогоджені відсотки та пеню, яка не була передбачена умовами договору, відповідач вже погасила борг та не має заборгованості перед кредитором. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи
Не погодившись з даним рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідачка після отримання кредитної картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримуючи кредитні кошти, наявність перелічених дій свідчать про укладення кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, а також випискою по рахункам відповідачки та довідками Банку. Судом першої інстанції не було встановлено, що сплата відповідачкою сум та направлення їх на погашення заборгованості за процентами та пенею за умовами укладеного кредитного договору суперечили її дійсному волевиявленню, адже за період дії договору жодних заперечень від відповідачки не надходило, що свідчить про визнання нею умов договірних відносин. Тобто висновків щодо відмови в позові суд дійшов з формальних причин. Судом першої інстанції не вірно проведено  перерахунок заборгованості, позивач просив стягнути на свою користь  не 11002,57грн. за тілом кредиту,  а 28297,57грн, яка складається з двох складових 19216,69грн. заборгованість за тілом кредиту та 9080грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачка користувалася  послугою «Миттєва розстрочка», яка надається  держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна Gold» та погашається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання. Жодних заперечень від відповідачки не надходило, вона активно користувалася наданою послугою. Відповідно ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», надання  безпроцентних кредитів забороняється. Якщо  договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. З виписки по рахункам відповідача та розрахунку заборгованості що загалом відповідачка  використала грошові кошти в розмірі 30078,98грн., при цьому погашення здійснено лише на суму 16146,18грн.
Доводи і заперечення інших учасників справи
Представник позивача Шишелова Н.В. в суд апеляційної інстанції не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи попереджена належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «ПриватБанк» надало копію Анкети - Заяви від 18.01.2017 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана відповідачем, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток про умови кредитування з використанням платіжної картки, а також розрахунок заборгованості. 
З Анкети-Заяви, доданій до позову не вбачається який  розмір відсотків, комісії, пені та штрафів погодили між собою сторони.
Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків позивач посилався на Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг в «ПриватБанку». Проте перелічені докази, суд першої інстанції не прийняв до уваги внаслідок відсутності підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та, що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-Заяву позичальника.
Враховуючи наявність заяви відповідачки до суду першої інстанції, яка не визнала позовні вимоги, з тих підстав, що Умови та правила вона не підписувала, розмір відсоткової ставки з нею ніхто не погоджував, суд дійшов висновків щодо недоведеності позовних вимог та відмовив в задоволенні позову. 
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 18.01.2017 року процентна ставка не зазначена. Заява, підписана сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Положення частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, застосувати до вказаних правовідносин неможливо, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Позивач не надав суду доказів, що саме ці Умови та правила були чинними на момент  виникнення спірних правовідносин (18.01.2017 року).
Вказаний висновок ґрунтується на позиції зазначеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Аналогічна позиція висловлена постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №754/8077/18-ц (№ 61-8669св19).
З огляду на вказане колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками  суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач  дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Аналогічний висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Доводи апеляційної скарги, що  відповідач погодився з формою договору та його умовами,  здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджено випискою по рахунку непереконливі з вище зазначених обставин.
Доводи апеляційної скарги, що наявність заборгованості підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості, а також випискою по рахункам відповідачки та довідками банку є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування боргу позивачем, а також зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 18.01.2017 року.
Аналогічна позиція висловлена постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року  у справі № 219/1704/17 (№ 61-1211св19).
З матеріалів справи, а саме з довідки про зміну умов кредитування по картковому рахунку за № НОМЕР_1   вбачається, що відповідачці 25.11.2017 року був визначений кредитний ліміт в розмірі 9000,00грн., інформація щодо збільшення кредитного ліміту відсутня.
Кредитний ліміт - це максимальна сума, яку банк надає позичальникові для здійснення операцій по кредитці. При цьому, повернувши заборгованість повністю або частково, позиковими засобами можна користуватися знову. 
Незважаючи на вказане, позивач просить стягнути з відповідачки  заборгованість за тілом кредиту в сумі 19 216,69грн. Яким чином виникла заборгованість по тілу кредиту в такому розмірі  при наявності кредитного ліміту 9000грн., з розрахунку не вбачається(а.с.64)
Крім того позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 9080,88грн., проте, прострочена заборгованість - це заборгованість, не погашена боржником у визначений кредитною угодою строк. Анкета заява не містить домовленості сторін щодо визначення строків погашення заборгованості по кредиту. Боржнику не надавалася певна сума кредитних коштів, не визначався графік їх погашення, а тому колегія суддів вважає, що вимоги стосовно погашення простроченого тіла кредиту безпідставні.
З позову вбачається, що заборгованість відповідачки по відсоткам дорівнює 0,00 грн., вказане свідчить що вона виконувала умови договору. Зазначене підтверджено і доводами апеляційної скарги з якої вбачається, що відповідачка в рахунок виконання умов договору сплатила банку 16146,18грн.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було встановлено, що сплата відповідачкою сум та направлення їх на погашення заборгованості за процентами та пенею за умовами укладеного кредитного договору суперечили її дійсному волевиявленню, адже за період дії договору жодних заперечень від відповідачки не надходило, що свідчить про визнання нею умов договірних правовідносин - неспроможні.
Позивач не надав суду доказів, що відповідачка була ознайомлена з розрахунком заборгованості, а після того, як зазначена інформація їй стала відома, вона спрямувала на адресу суду заяву в якій просила відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідачка користувався  послугою «Миттєва розстрочка», яка надається  держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна Gold» та погашається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання - необґрунтовані.
Колегія суддів погоджується  з тим, що у відповідачки була можливість користуватися зазначеним сервісом, проте миттєва розстрочка - швидкий кредит на картку Універсальна Приватбанку для оплати товару. З виписки про рух коштів по основній картці відповідачки за № НОМЕР_1 відсутня інформація про придбавання певного товару та  зарахування грошових коштів за сервісом «Миттєва розстрочка» конкретному продавцю.  
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», надання  безпроцентних кредитів забороняється, якщо  договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ є слушними. 
Дійсно, відповідно положень ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Проте позовна заява вимог про стягнення відсотків з відповідачки не містить,  більше того в позові зазначено, що заборгованість по відсоткам дорівнює 0,00грн.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачка має заборгованість   в сумі 13932,80грн., навіть при допущенні порушення черговості погашення вимог кредитора, колегія суддів апеляційної інстанції вважає неспроможними, оскільки загальна сума в розмірі 30078,98грн., яка нібито була використана боржницею складається, крім іншого, з щомісячнипх платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та нарахувань пені. Доказів, що зазначена сума складається з інших складників, позивач не надав. 
Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, оскільки банком не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. 
За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, позивачем не надано.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Повний текст постанови виготовлено 19 серпня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 374, 375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                             Т.І. Биліна

Судді                                                                                          Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова