ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/834/20 Справа № 2-7145/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсною заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту, –

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року позивачі звернулися до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їх батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті залишилося спадкове майно, в тому числі і частина домоволодіння. Вони звернулися до нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини, але після цього з`ясувалося, що заповітом від 11 березня 1998 року батько заповідав все своє майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і спадщину за неї прийняла її дочка - відповідач. Позивачі вважають, що заповіт батьком складено незаконно і не вірно, це було зроблено під час його хвороби, що не дозволяло йому керувати своїми діями. Заяву до нотаріальної контори від імені Акімової Л.М. складено і оформлено з численними порушеннями законів, що унеможливлювало прийняття спадщини за вказаним заповітом згідно цієї заяви. 
Враховуючи вищезазначене, позивачі просили визнати вказану заяву про прийняття спадщини і заповіт батька недійсними, залишивши за ними право спадкування батькового нерухомого майна, задовольнивши позов в повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2012 року позовні вимоги позивача були задоволені. Визнано недійсною заяву ОСОБА_5 про прийняття спадщини від 27 листопада 2007 року, посвідчену державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. 27 листопада 2007 року, реєстраційний номер 2-3023. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 11 березня 1998 року та посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. 11 березня 1998 року, реєстраційний номер 2-1531. Вирішено питання щодо судових витрат. 
Не погодившись із таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду – скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з наступних підстав.
Судом встановлено, що після смерті батька позивачів ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало йому на праві приватної власності згідно договору дарування № б/н від 26 липня 1972 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-4525. 
Встановлено, що 06 червня 2007 року, тобто в межах строку, встановленого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, ОСОБА_6 , яка є дружиною померлого ОСОБА_4 , звернулась до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу заведення спадкової справи та перевірки у Спадковому реєстрі наявності або відсутності заповіту. Така перевірка була зроблена й був зроблений витяг з Спадкового реєстру, відповідно до якого ОСОБА_4 не залишив заповіту після своєї смерті. І лише після ознайомлення з цим витягом ОСОБА_6 надала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 , який є рідним сином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , яка є рідною донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_4          ОСОБА_6 відповідно до пенсійного посвідчення № 136723 від 03 березня 1997 року є пенсіонеркою за віком, тобто непрацездатною особою, а тому відмовляючись від своєї частки у спадщині за законом, ОСОБА_6 в силу імперативного характеру ч. 1 ст. 1241 ЦК України за будь-яких умов мала право спадкувати половину частки (обов`язкова частка), яка б належала їй у разі спадкування за законом. 
Судом було встановлено, що під час заведення спадкової справи № 591-07 щодо майна померлого 28 травня 2007 року ОСОБА_4 державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори В.А. Сидоревич припустилася декількох помилок, внаслідок яких було грубо порушено законні права та інтереси ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
По-перше, державний нотаріус В.А. Сидоревич належним чином не виконала вимоги п. 3.3. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 17 жовтня 2000 року № 51/5, п. 11.1. Інструкції користувача АРМ «Спадковий реєстр», та ретельно не перевірила наявність або відсутність заповіту померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 з урахуванням всіх можливих варіантів написання прізвища спадкодавця. У зв`язку з чим про наявність заповіту від 11 березня 1998 року на ім`я ОСОБА_7 позивачам стало відомо лише через півроку після смерті батька, коли вони звернулися для оформлення спадщини до держнотконтори, але одержали листи з відмовою за вих. №1156/02-14 та № 1158/02-14 від 18 березня 2009 року. 
По-друге, державний нотаріус В.А. Сидоревич всупереч вимогам п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 18/5, не перевірила непрацездатність не тільки ОСОБА_6 , а від того її безперечне право на обов`язкову частку в спадщині, але ще й залишила поза увагою наявність пенсійного посвідчення № 233989 від 13 травня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 , тобто сина ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який має третю групу інвалідності, та який також незалежно від наявності заповіту має спадкувати половину частки (обов`язкова частка), яка б належала йому в разі спадкування за законом. 
Встановлено, що в березні 2008 року ОСОБА_1 , яка є рідною донькою ОСОБА_5 , звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що її мати через свою смерть 10 січня 2008 року не встигла оформити на себе право власності на вказане вище домоволодіння. В ході зазначеного судового процесу з`ясувалося, що 11 березня 1998 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті було зроблено розпорядження стосовно однієї другої частини належної йому 1/2 частини житлового будинку, розташованого на земельній ділянці в цілому площею 1329 кв. м. в АДРЕСА_1 , яку він заповідав ОСОБА_7 Заповіт був зареєстрований в реєстрі за № 2 –1531 та посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори І.М. Ладою.
27 листопада 2007 року, тобто в останній день строку, встановленого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, громадянка ОСОБА_5 звернулася до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Заяву було зареєстровано в реєстрі за № 2 –3023 та посвідчено державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори І.М. Ладою.
Висновком судової почеркознавчої експертизи від 10 лютого 2012 року встановлено, що підписи в заповіті ОСОБА_4 від 11 березня 1998 року виконані не державним нотаріусом Ладою І.М., а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_8 . Аналогічна ситуація і з заявою про прийняття спадщини від 27 листопада 2007 року, яка надана до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Акімовою Л.М., складена та оформлена з порушенням вимог нотаріального процесу та чинного законодавства України.
При детальному вивченні змісту вказаного вище заповіту від 11 березня 1998 року та заяви про прийняття спадщини від 27 листопада 2007 року суд прийшов до висновку про те, що документи містять суттєві помилки та розбіжності, а саме спадкоємцем за заповітом від 11 березня 1998 року є ОСОБА_7 , а з заявою про прийняття спадщини від 27 листопада 2007 року до держнотконтори звернулася ОСОБА_5 , тобто прізвища спадкоємців різні, а стверджувати, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 – одна й та ж особа – неможливо. До того ж заповіт від 11 березня 1998 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори І.М. Ладою, не містить будь-яких інформативних даних, за допомогою яких можливо було б ідентифікувати особу ОСОБА_7 . Крім того, заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини від 27 листопада 2007 року містить суттєву помилку, а саме посилання на заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1831, хоча зі змісту самого заповіту ОСОБА_4 від 11 березня 1998 року вбачається, що він зареєстрований у реєстрі за № 2-1531, дійсне прізвище спадкодавця ОСОБА_9 , а в заповіті вказано ОСОБА_10 . Також, суд дійшов висновку, що всі ці помилки та розбіжності у документах, свідчать про недбалість дій та некомпетентність державних нотаріусів Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори І.М. Лади та ОСОБА_11 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на висновок судової почеркознавчої експертизи від 10 лютого 2012 року, а також на доведеність та обгрунтованість позовних вимог.
Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ч.1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту перебував у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), позивачами ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.
Неподання сторонами позивачів належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Крім того, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на невідповідність підписів нотаріуса на заповіті ОСОБА_4 та на заяві ОСОБА_5 не є доказом не вчинення нотаріальної дії, а також підставою для визнання заповіту та заяви недійсними. 
Так, відповідно до ст. 52 Закону України “Про нотаріат”, про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України.
       Таким чином, тільки запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії і справжності підписів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а не підпис нотаріуса на документах, як помилково вважає суд першої інстанції.
       Крім того, помилки та розбіжності у документах, на які суд першої інстанції звертає свою увагу в рішенні суду, можуть свідчити, як вірно вказав суд першої інстанції, про недбалість дій та некомпетентність державних нотаріусів Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори І.М. Лади та ОСОБА_11 , але ж ніяк на недійсність заповіту та заяви в цілому.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначене та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсною заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту.
Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 182 грн. 00 коп., з кожного.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2012року – скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсною заяви про прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 182 грн. 00 коп., з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.П. Варенко

                                                                               О.В. Лаченкова