КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/6963/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5881/2020

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
20 липня 2020 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у складі судді Величко Т.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер», треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, Обслуговуючий кооператив «Товариство співвласників «Біличі» про визнання недійсним правочину про надання послуг з охорони майна та повернення майна, переданого за недійсним правочином, зустрічним позовом приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за договором, внаслідок не виконання грошового зобов`язання за договором,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ «СП «Партнер»), треті особи: Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України), Обслуговуючий кооператив «Товариство співвласників «Біличі» (далі - ОК «ТС «Біличі») з позовом про визнання недійсним правочину про надання послуг з охорони майна та повернення майна, переданого за недійсним правочином.
В обґрунтування позову зазначено, що 27 січня 2004 року між ОСОБА_1 та СП «Партнер» було укладено договір №1, відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого сторони за даним договором зобов`язуються шляхом об`єднання коштів спільно діяти в сфері будівництва напівпідземних гаражів на дільниці №36 в 13-му мікрорайоні житлового масиву Біличі. 
У вересні 2006 року представником СП «Партнер» їй було вказано, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій знаходиться її гараж за НОМЕР_4 за рішенням Київської міської ради належить СП «Партнер» на праві довгострокової оренди і для оформлення Свідоцтва про право власності на вказаний гараж їй необхідно укласти з СП «Партнер» договір на експлуатацію та обслуговування. 08.10.2006 року між СП «Партнер», в особі генерального директора Телецького Т.А., що діяв на підставі Статуту і власником гаража НОМЕР_4 в особі позивачки було укладено договір № 828 на експлуатацію та обслуговування, за яким СП «Партнер» бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_4 , встановленого на земельній ділянці СП «Партнер» на АДРЕСА_1 .
Зазначено, що 09 листопада 2006 року СП «Партнер» видало ОСОБА_1 довідку за № 408, в якій зазначено, що вона є власником гаража АДРЕСА_3 , наданій СП «Партнер» в довгострокову оренду за рішенням Київської міської ради №125/1335 від 18 березня 2004 року та №742/3317 від 14 липня 2005 року. Договір на експлуатацію та обслуговування з власником гаража ОСОБА_1 укладений. Зазначена довідка разом з іншими документами була надана до ГУЖЗ Київської міської державної адміністрації для оформлення права власності на гаражний бокс. 
Вказано, що 14 лютого 2007 року ГУЖЗ виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 19 грудня 2006 року № 2347-С/ГІ їй видано Свідоцтво про право власності на гаражний бокс НОМЕР_4 , площею 39,80 кв.м. АДРЕСА_1 .
Крім того, розпорядженням Київського міського голови від 19 лютого 2016 року №125/1 «Про перейменування бульварів, вулиць, площі та провулків у місті Києві» Командарма Уборевича перейменовано на вулицю академіка Єфремова». Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 вересня 2018 року, індексний номер витягу: 139039721, за нею 07 жовтня 2018 року зареєстровано право приватної власності на гаражний бокс № НОМЕР_2 .
Також зазначено, що за період з жовтня 2006 року по березень 2017 року ОСОБА_1 на підставі договору №828 від 08 жовтня 2006 року було сплачено СП «Партнер» 38 420 грн., а саме: за жовтень - грудень 2006 р. - 360 грн. (3 міс. х 120). Однак, позивач, як приватний власник гаражного боксу АДРЕСА_5 , вказаний гаражний бокс на баланс СП «Партнер» не передавала, а СП «Партнер» його на баланс не приймало. Ні СП «Партнер», ні ПрАТ СП «Партнер» фактично охорону напівпідземних гаражних боксів по АДРЕСА_1 , 25-а не здійснювали і не здійснюють, так як кожен напівпідземний гаражних бокс закривається на замок індивідуально кожним власником, також закривається на замок і загальний заїзд до напівпідземних гаражних боксів. 
Між ОСОБА_1 та СП «Партнер» ніяких актів виконаних робіт по охороні належного їй гаражного боксу АДРЕСА_5 не складалося і її гаражний бокс СП «Партнер» не охороняло. Фактично СП «Партнер» (ПрАТ СП «Партнер») здійснюється охорона автомобілів, які паркуються на відкритій стоянці біля напівпідземних гаражних боксів, а не самих напівпідземних гаражних боксів. 
У договорі на експлуатацію та обслуговування №828 від 08 жовтня 2006 року та у в листі ПрАТ СП «Партнер» від 12 грудня 2017 року №265 вказано, що ПрАТ СП «Партнер» охороняє об`єкт нерухомості (гаражний бокс), який на праві власності належить позивачу. Таким чином, ні СП «Партнер», ні ПрАТ СП «Партнер» не мали і не мають права надавати послуги з охорони майна. 
Також позивач указувала, що оспорюваний договір на експлуатацію та обслуговування №828від 08.10.2006 року містить несправедливі умови, визначені ч.3 , а саме: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; право виконавця в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві послуг та права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Фактичне ненадання ні СП «Партнер», ні ПрАТ СП «Партнер» послуг по охороні гаражного боксу АДРЕСА_5 , який є приватною власністю ОСОБА_1 та відсутність у СП «Партнер» та ПрАТ СП «Партнер» документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою за вказаною адресою в тому числі на умовах оренди, є нечесною підприємницькою практикою, що вводить її в оману, як споживача - сторони оспорюваного правочину, в якому зазначено, що СП «Партнер» надає послуги з охорони, належного мені гаражного боксу, який знаходиться на земельній ділянці, яка передана Київською міською радою СП «Партнер» в довгострокову оренду.
Просила визнати недійсним Договір на експлуатацію та обслуговування №828 від 08 жовтня 2006 року, та стягнути з ПрАТ СП «Партнер» на її користь сплачені за вказаним договором грошові кошти, у сумі 3 8420 грн.
У вересні 2019 ПрАТ СП "Партер" звернулось до ОСОБА_1 з зустрічним позовом  про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за договором, внаслідок не виконання грошового зобов`язання за договором.
ПрАТ СП "Партнер" свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29 липня 1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» згідно інвестиційного підрядного договору № 5 від 20 березня 1997 року укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер» виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому АДРЕСА_1 .
Вказано, що 27 лютого 1998 року УКБ КМДА відповідно до умов інвестиційного підрядного говору № 5 від 20 березня 1997 року передав на баланс підрядчику (позивачу) напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на дільниці № АДРЕСА_1 .
 Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18 березня 2004 року земельна ділянка відведена позивачу для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілів на АДРЕСА_1 . 
Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 05 січня 1998 року № 10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва», затверджений акт державної приймальної комісії від 05 січня 1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів із 24 машиномісць на дільниці № АДРЕСА_1 та їх експлуатацію покладено на позивача. 
З прийняттям рішення Київської міської ради від 18 березня 2004 року №125/1335 про підведення позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілів на АДРЕСА_1 та розпорядження Ленінградської районної держадміністрації від 05 січня 1998р № 10 про затвердження акта державної комісії від 05 січня 1998 р про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 14 машиномісць на АДРЕСА_1 , з покладенням їх експлуатації на позивача, а також присвоєння почтової адреси напівпідземним гаражам позивача, власникам транспортних засобів, які приймали участь в фінансуванні будівництва були надані документи для оформлення права власності на передане в користування гаражне приміщення у напівпідземних гаражах позивача та укладений з ними договір на експлуатацію та обслуговування, в тому числі з ОСОБА_1 договір № 828 від  08 жовтня 2006 року на експлуатацію та обслуговування. 
Також вказано, що період стягнення заборгованості з серпня 2015 року по листопад 2018 є предметом іншого цивільного спору. Відповідачка з грудня 2018 року продовжує не сплачувати за послуги автостоянки, у зв`язку з чим починає зростати її основний борг. 
За період 11 грудня 2018 року по 11 вересень 2019 року відповідачка не сплатила жодного обов`язкового щомісячного платежу за послуги автостоянки та охорони, зухвало ігнорує усі пропозиції позивача щодо погашення заборгованості. 
Зазначено, що позивач належним чином виконує свої обов`язки за договором, охороняє транспортні засоби та об`єкт нерухомості, в тому числі гаражний бокс НОМЕР_4 , який на праві власності належить відповідачці і розташований на земельній ділянці, землекористувачем та балансоутримувачем якої є ПрАТ СП «Партнер».
Оскільки відповідачка порушила умови договору № 828 від 08 жовтня 2006 р. і взяті на себе зобов`язання, просили стягнути з відповідачки заборгованість на загальну суму 22 838 грн.93 коп. за період 11 грудня 2018 року по 11 вересня 2019 року що складається з: основна заборгованість у розмірі 12 000 грн.; пеня у розмірі 10 126 грн.15 коп.; 338 грн.20 коп. - сума інфляційних витрат; 275 грн. 58 коп. - 3% річних та судовий збір в сумі 1921 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ..
Позов ПрАТ СП «Партнер» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість за договором № 828 від 08 жовтня 2006 року на загальну суму 22 838 грн.93 коп., що складається з: основна заборгованість у розмірі 12 000 грн.; пеня у розмірі 10 126 грн.15 коп.; 338 грн.20 коп. - сума інфляційних витрат; 275 грн. 58 коп. - 3% річних та судовий збір в сумі 1921 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі та задовольнити позовні вимоги основного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, суд першої інстанції прирівнює договірні послуги охорони та зберігання до спожитих комунальних послуг, стягнення вартості яких відбувається на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», незалежно від наявності договору. Назва договору не відповідає його предмету.
Вказано, що ПрАТ СП «Партнер» за відсутності документів, що посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, в тому числі і на умовах оренди, немає законних підстав, для використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будь-якої діяльності.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП «Партнер» просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін.
Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її  представників адвокатів Бобошко В.М., Трембач С.М., які просили апеляційну скаргу задовольнити, Телецького В.Т. та Вах М.Е. в інтересах ПрАТ СП «Партнер», які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися про час і місце розгляду справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку.
Як убачається з матеріалів справи, розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 травня 1997 року № 4, укладеного з Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, ПрАТ СП «Партнер» виконало будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві АДРЕСА_1 (а.с. 17, т. 1 ).
Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 22 червня 1999 року № 846 «Про прийняття в експлуатацію об`єктів комунального призначення у Ленінградському районі міста Києва» затверджено акт державної приймальної комісії від 29 травня 1999 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 58 машиномісць на дільниці № 35 в 13 мікрорайоні на житловому масиві АДРЕСА_1 . Вказане майно передано на баланс Товариства.
Рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 ПрАТ СП «Партнер» було надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по АДРЕСА_1 Таким чином, ПрАТ СП «Партнер» є користувачем земельної ділянки по вулиці АДРЕСА_1 , зобов`язаний нести витрати зі сплати обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з охорони місць зберігання автомобілів (а.с.191, т. 1).
Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації 27 лютого 1998 року передало напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на баланс СП «Партнер».
Також встановлено, що 08.10.2006 року між позивачкою ОСОБА_1 та СП "Партнер" було укладено договір № 828 на експлуатацію та обслуговування (а.с.27, т. 1).
З наданого ПрАТ СП «Партнер» розрахунку заборгованості за відповідачем утворилася заборгованість за період з 11.12.2018 року по 11.09.2019 року у розмірі 12000 грн., пеня у розмірі 10 126 грн. 15 коп. за період з 11.12.2018 року по 11.09.2019 року, 338 грн.20 коп. - сума інфляційних витрат за період 11.12.2018  року по 11.09.2019 року;  275 грн. 58 коп. - 3% річних (а.с. 176-177, т. 1).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що жодних доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надано.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як  вони ґрунтуються  на встановлених обставинах справи, наданих доказах, вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 977 ЦК України за договором зберігання транспортних засобів в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.
Відповідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Як на підставу заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зокрема посилалася на те, що договір на експлуатацію та обслуговування, укладений нею під впливом обману та замовчування інформації відповідачем, оскільки на час укладення  оспорюваного договору відповідач запевнив її, що земельна ділянка, на якій знаходиться належний їй на праві власності гаражний бокс, належить відповідачу на підставі договору довгострокової оренди, а тому укладення такого договору з відповідачем  має обов`язковий характер, проте вказана інформація не відповідає дійсності, що є підставою для визнання договору недійсним.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. 
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладаючи договір на експлуатацію та обслуговування від 08.10.2006 року, ПрАТ СП " Партнер" та   ОСОБА_1 дійшли згоди з усіх істотних умов, що визначені законодавством для договору зберігання транспортного засобу.
З копії рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 вбачається, що  земельна ділянка, площею 0,28 га, передана в довгострокову оренду на 25 років спільному підприємству «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян на 24 автомобілі по   АДРЕСА_1 .
 Вказане  рішення є чинним, а факт неукладеності договору на даний час  не може свідчити на користь  незаконності землекористування, у зв`язку з чим доводи скаржниці  про те, що у позивача відсутні документи, що посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, в тому числі і на умовах оренди, немає законних підстав, для використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будь-якої діяльності, є безпідставними.
Необґрунтованими колегія суддів визнає доводи  апеляційної скарги про  недійсність оспорюваного договору з підстав відсутності у  відповідача ліцензії на здійснення охоронної діяльності  та дозволу  надання послуг з охорони  та обслуговування гаражів.
Так, матеріалами справи безспірно доведено, що земельна ділянка, на якій знаходилася власність позивача, відчужена ним у січні 2020 року (а.с.193 т.2),  передано відповідачу у довгострокову оренду саме для експлуатації та обслуговування  напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян.
Згідно  п.43 ст.9 Закону України «Про ліцензування  певних видів  господарської діяльності»  ліцензуванню підлягає надання послуг, пов`язаних з охороною державної  та іншої власності, надання послуг з охорони громадян.
Ліцензійні умови  провадження господарської діяльності,  пов`язаних з надання послуг, з охороною  державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян, затверджено наказом  Міністерства внутрішніх справ України  від 01.12.2009року  №505, зареєстрованого в МЮ України 25.12.2009року № 1248/17264.
 Відповідно до  п.1.3 ліцензійних умов, охорона майна - це діяльність суб`єктів господарської діяльності  з організації та практичного здійснення  на підставі цивільно-правових договорів, заходів, спрямованих на забезпечення схоронності , цілісності  визначеного володільцем  майна, належних йому будівель, споруд, іншого  рухомого та нерухомого майна  з метою відвернення  та/або недопущення  безпосередніх посягань  на майно, припинення  несанкціонованого володільцем доступу  до нього для збереження його фізичного зносу  з забезпечення здійснення  володільцем цього майна всіх належних йому повноважень щодо нього.
Відповідно до п.2.1  спірного договору,  власник зберігає автомобіль позивача у відповідності до  «Правил зберігання транспортних засобів  на  автостоянках», затверджених  КМ України.
Постановою КМ України від 22 січня 1996 р. N 115  затверджено  Правила зберігання  транспортних засобів на автостоянках  й пунктом.1 яких визначено, що ці Правила  регламентують  організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, 
причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм 
власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам.
Відносини сторін випливали  з умов договору зберігання, а тому господарська діяльність підприємства  не потребувала  отримання  необхідної ліцензії.надання послуг охорони.
Пунктами  3.1 та 3.2 договору передбачено, що  власник гаражного боксу вносить  грошові внески за охорону  автомобіля та гаража  на експлуатаційні витрати  не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору.  
Згідно наказу  №131 від 30 грудня 2016року  У ПрАТ «СП «Партнер» встановлені щомісячні внески на відшкодування витрат, у розмірі 1210 грн. (а.с. 93 т.1).
Вказаний наказ ґрунтується на плановій детальній калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №11 станом на 01.01.2017року (а.с.94 т.1).
Відповідно до справи, інформація про зміну тарифів була доведена на загальних зборах автовласників гаражних боксів.
Матеріалами справи не доведено ведення товариством нечесної підприємницької діяльності  й порушення прав позивача як споживача послуг.
ПрАТ СП «Партнер» визначало розмір внесків та відображало їх у розрахунок у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця на автостоянці, з у рахуванням змін у  нормативній та  законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, в тому числі при проведенні державної індексації доходів населення, інших доходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних  витрат  та на утримання охорони.
Умовами укладеного між сторонами договору передбачено можливість односторонньої  зміни розміру  щомісячної оплати, які визначає ПрАТ СП «Партнер»  за наявності відповідних підстав ( п.2.3, п.3.2 договору (а.с.27 т.1).
Наявність підстав і до визначення суми щомісячного платежу за утримання одного паркомісця, у сумі 1210 грн. належно мотивовано у калькуляції.  
Разом з тим, ОСОБА_1 не надано доказів на спростування  зазначених у калькуляції нарахувань, в той час як збільшення розміру щомісячного платежу  викликано  необхідністю й вартість послуги в період дії  договору визначено з урахуванням витрат по забезпеченню охорони транспортного засобу.
 Встановлено, що  право власності на гаражний бокс НОМЕР_4, розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набула 21.02.2007року (а.с.34 т.1).
Протягом тривалого часу позивач користувалася наданими підприємством  послугами, в той час як  договір зберігання транспортних засобів  вважається укладеним  з моменту передання майна на зберігання.
Матеріалами справи не доведено факт  невиконання  чи неналежного виконання  ПрАТ СП «Партнер» умов укладеного між сторонами договору.
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, районний  суд дійшов обґрунтованого висновку  про відсутність підстав до визнання недійсним  договору про надання послуг з застосуванням наслідків недійсності правочину.
Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ СП " Партнер", суд першої інстанції виходив  з   його доведеності. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до  ст. 611 ЦК України  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:  1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;    2) зміна умов зобов`язання;    3) сплата неустойки;    4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.
Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.
Встановлено, що 21.02.2007року ОСОБА_1 набула право власності на гаражний бокс № НОМЕР_3 обслуговування якого здійснюється ПрАТ СП «Партнер», а саме - послуги щодо зберігання та охорони майна.
Відповідач не заперечувала, що користувалася послугами позивача з моменту передання відповідачем майна на зберігання ПрАТ СП «Партнер».
У відповідності із  ст. 322 ЦК України,  власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер» відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.
Встановлено, що з 11.12.2018 року по 11.09.2019 року ОСОБА_1 не здійснювала передбачені умовами  договору щомісячні платежі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка  становить всього 22 838 грн. 93 коп., з яких основний борг 12 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 338 грн. 20 коп., 3% річних 274 грн. 58 коп.  та 10 126 грн. 15 коп. пені (а.с. 176-177).
Жодного доказу на спростування вказаної обставини відповідачка суду не надала.
Встановивши, що   ОСОБА_1   як власник фактично користувалася гаражним боксом, а ПрАТ СП «Партнер» здійснювало зберігання й охорону майна та несло експлуатаційні витрати на його утримання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову.
 Посилання ОСОБА_1 на те, що з  18 липня 2008 року вона не ставить у гаражний бокс транспортний засіб, а тому не отримувала послуги  його охорони,  безпідставні, остільки відповідно до справи, ПрАТ СП «Партнер» цілодобово охороняє належний стороні спору об`єкт нерухомості, а не  транспортний  засіб. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Пунктом 15 Правил зберігання передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства.
Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань,   ОСОБА_1  не спростовано.
Обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року залишити без змін.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                              
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 24 липня 2020  року.
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: