ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2899/20 Справа № 185/10065/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця”,
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про скасування наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2019 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про скасування наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про скасування наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі — задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 20 974 (двадцять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн 97 коп, у тому числі:
-за березень 2017 року – 3032 (три тисячі тридцять дві) грн 65 коп,
-за квітень 2017 року – 3295 (три тисячі двісті дев`яносто п`ять) грн 13 коп,
-за липень 2017 року – 14 647 (чотирнадцять тисяч шістсот сорок сім) грн 19 коп.
       В іншій частині позову відмовлено.
       Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір на користь держави в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство “Українська залізниця” просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року у справі № 185/10065/19 в частині стягнення 20974,97 грн. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовну в цій частині відмовити.
Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу перевезень виробничого підрозділу «Донецька дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
       Згідно з довідкою про доходи № 1479/2 від 28 листопада 2019 року, за лютий 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 7216 грн. 51 коп. Фактична кількість відпрацьованих годин – 152, утримано всього 1478 грн. 07 коп., до видачі – 5738 грн. 44 коп.
       Згідно з розрахунковим листком-табуляграмою за лютий 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 7216 грн. 51 коп., з цієї суми зроблені відрахування, у томі числі аванс у розмірі 3013 грн. Сума до виплати – 2725 грн. 44 коп.
       За клопотанням позивача від АТ «Державний ощадний банк України» витребувано виписку по зарплатному картковому рахунку, відкритому 10 червня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2017 року по 25 листопада 2019 року.
       З цієї виписки вбачається, що 22 лютого 2017 року було здійснено транзакцію – безготівкове зарахування на рахунок зарплати – аванс за лютий 2017 року у сумі 3013 грн, 07 березня 2017 року безготівкове зарахування на рахунок зарплати – зарплата за лютий 2017 року у сумі 2725 грн. 44 коп.
       Таким чином, випискою з зарплатного карткового рахунку позивача підтверджується отримання ним зарплати за лютий 2017 року у загальній сумі 5738 грн. 44 коп. (аванс – 3013 грн., зарплата 2725 грн. 44 коп.), тобто у розмірі, який відповідає розрахунковому листку-табуляграмі за лютий 2017 року (а.с.11).
       Після 07 березня 2017 року інших зарахувань на рахунок зарплати не надходило.
       Зарплата на березень 2017 року нарахована ОСОБА_1 згідно з довідкою про доходи № 1479/2 від 28 листопада 2019 року у розмірі 2915 грн. 33 коп., кількість відпрацьованих годин – 63, до видачі 2318 грн. 22 коп.
       Однак, у розрахунковому листку-табуляграмі за березень 2017 року сума зарплати з урахуванням оплати простоїв нарахована – 6729 грн. 11 коп., до виплати – 5350 грн. 87 коп.
       Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії відомості на виплату грошей № 29 за березень 2017 року, ОСОБА_1 14 липня 2017 року отримав 2318 грн. 22 коп.
       Таким чином, зарплата за березень 2017 року отримана ОСОБА_1 не в повному обсязі.
       Нарахована позивачу, але не виплачена зарплата за березень 2017 року у розмірі 5350,87 – 2318,22 = 3032 грн. 65 коп. підлягає стягненню з відповідача.
       Розрахунковими листками-табуляграмами (а.с.12-13) підтверджується, що позивачу була нарахована зарплата у квітні 2017 року (оплата простоїв) у розмірі 4143 грн. 86 коп., сума до виплати – 3295 грн. 13 коп.
       У травні та червні 2017 року позивачу зарплата не нараховувалась, він знаходився у відпустці без збереження заробітної плати.
       У липні 2017 року позивачу нараховано зарплату – 18 303 грн. 14 коп., що включає в себе компенсацію за невикористану відпустку, оплату простоїв, вихідну допомогу. Сума до виплати – 14 647 грн. 19 коп.
       Докази фактичної виплати позивачу нарахованих сум за квітень та липень 2017 року відсутні.
       Таким чином, стягненню з відповідача підлягають наступні суми нарахованої, але не виплаченої зарплати:
-за березень 2017 року – 3032 грн. 65 коп.,
-за квітень 2017 року – 3295 грн. 13 коп.,
-за липень 2017 року – 14 647 грн. 19 коп., а усього – 20 974 грн. 97 коп.
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що зарплата за 2017 рік отримана ОСОБА_1 не в повному обсязі, а тому з відповідача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена зарплата у розмірі 20 974 грн. 97 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач працював у відділі перевезень структурного підрозділу “Донецька дирекція залізничних перевезень” регіональної філії “Донецька залізниця” АТ “Укрзалізниця”, а територіально зазначений підрозділ знаходиться на непідконтрольній українській владі території — м. Донецьк, колегія суддів вважає недоречними, оскільки зазначене не звільняє товариство від виплати працівникам заробітної плати. 
Посилання апелянта, що заборгованість з заробітної плати перед позивачем за період березень-липень 2017 року у відповідача відсутня, так як нарахування заробітної плати не здійснювалось через відсутність первинних документів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати положення та висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не є доказом по справі, так як висновок експерта у галузі права має стосуватися застосування аналогії права чи аналогії закону, змісту норм іноземного права. 
Окрім того, відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.
       У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.
       Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та Луганська АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
       Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків.
       Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).
       Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
       Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
       Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (стаття 83 КЗпП України), вихідна допомога при звільненні (статті 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум.
       Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
       Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
       В рішенні у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).
       Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Враховуючи, що позивач до 11 липня 2017 року знаходився у трудових відносинах, тому майнові вимоги позивача щодо виплати сум, які належать йому при звільненні відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.
       Отже, оскільки відповідач не спростував надану позивачем довідку про доходи, видану виробничим підрозділом «Донецька дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», визнає, що у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, розрахунок з позивачем не провів, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.
       За вказаних обставин доводи відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича