ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 р.	Справа № 480/4104/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Подобайло З.Г. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.,
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2020, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 24.01.2020 по справі № 480/4104/19 за позовом         ОСОБА_1 до        Управління Державної міграційної служби України в Сумській області ,        Державна міграційна служба України  про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , позивач)  звернувся до суду з позовом  до Управління Державної міграційної служби в Сумській області ( далі – УДМС України  у Сумській обл., відповідач), третя особа: Державна міграційна служба України ( далі – ДМС України), в якому просив  визнати неправомірними та скасувати рішення УДМС України у Сумській області від 20.05.2019 № 82, рішення ДМС України від 23.09.2019 № 142-19. Зобов`язати ДМС України прийняти та розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач через свого представника – адвоката Стадник С.В., що діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №000-617 від 09.10.2019, подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне та не всебічне дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявності або відсутності конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.
Зазначив, що він змушений залишатися в України оскільки впевнений, що в разі його повернення на батьківщину йому загрожує небезпека, так як в Бангладеш тривають протистояння за участі Бангладешської Національної Партії, членом якої він є. Важливою обставинною побоювань і підтвердженням такого вважає, що поліція у Бангладеш відносно апелянта як члена Бангладешської Національної Партії відкрила кримінальне провадження та вчинилися спроби політичної розправи. 
Представник  ДМС України та Управління Державної міграційної служби України в Сумській області надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються документів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
ОСОБА_1 є громадянином Народної Республіки Бангладеш, що підтверджується його поясненнями та копією паспорта (а.с. 16-17). Виїхав з країни походження для перегляду ігор чемпіонату світу з футболу та прибув до Москви повітряним транспортом 22.06.2018. На територію України прибув з порушенням встановленого прикордонного режиму у вересні 2018 року. 
25.04.2019 звернувся до УДМС у Сумській області з заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 49-55). Підставою виїзду з країни постійного проживання зазначив побоювання за своє життя та здоров`я. Через участь у політичній діяльності постійно надходили погрози вбивства. Тобто, мотивував свою заяву неможливістю перебування в країні постійного проживання через переслідування за політичні погляди. 
25 травня 2019 року управлінням ДМС України в Сумській області складено висновок про відсутність встановлених законом підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зроблено висновок  про відсутність достовірних фактів, що свідчили б про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. Заяву визнано очевидно необґрунтованою та такою, що не містить ознак відповідності п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. 
Прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що видано наказ № 82 від 20.05.2019 (а.с.97-102).
          Рішенням ДМС України від 23.09.2019 № 142-19 відхилено скаргу позивача на рішення УДМС у Сумській області (а.с. 110-114).    
Не погоджуючись із рішенням УДМС України в Сумській обл. від 20.05.2019 № 82 та рішенням ДМС України від 23.09.2019 № 142-19 , позивач звернувся із позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, надана позивачем, про побоювання або переслідування, ґрунтується виключно на його особистих суперечливих твердженнях та є спростованою відповідачем у повному обсязі, а тому  позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у розумінні Закону України « Про  біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671).
Згідно з п. 1  ст. 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 13 ч. 1  ст. 1 Закону № 3671, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:
1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;
3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;
4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.  
Водночас, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Під час судового розгляду встановлено, що позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він є членом студентської Бангладешської націоналістичної партії  (далі – БНП) « Bangladesh Catrodol»  та залишив Батьківщину через політичні проблеми з правлячою партією.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надав достовірної інформації, яка може свідчити про наявність підстав та унеможливлює повернення до країни походження.
Так, на співбесіді від 07.05.2019 він повідомив, що приєднався до БНП у 18 років в 2012 році, коли отримав середню освіту і почав навчатися в коледжі, але до коледжу він вступив в 2011 році. На співбесіді  він стверджував, що став членом партії в 2012 році. Враховуючи його рік народження (1995), в 2012 році йому було 17 років.
За словами позивача, він обіймав посаду секретаря асістента його коледжу та до його обов`язків входило: « радити студентам, як гарно вчитися та інше». На співбесіді від 15.05.2019 р. він пояснив, що був членом партії БНП тільки на словах,  обіймав посаду помічник секретаря БНП та до його обов`язків входило: « організовувати збори та відвідувати цих зборів з головою партії».
Однак, він не зміг назвати жодної значної акції, організованою партією, та в якій безпосередньо приймав участь.
Отже, якщо позивач дійсно був би активним політичним діячем, організовував та приймав участь у акціях протесту, страйках тощо, то він зміг би детально розповісти про свою діяльність та назвати найбільш масштабні політичні заходи за його участю.
Також заявник 07.05.2019 р. не заявляв про заведену відносно нього адміністративну справу , але на співбесіді від 15.05.2019 р. змінив твердження, однак пояснити, в чому полягає ця справа не зміг. 
В цілому, всі відповіді позивача носили загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими повинен володіти активний партійний діяч, що обіймає посаду помічник секретаря  студентської партії БНП.
До того ж, позивач вкрай поверхнево орієнтується в політичній програмі та ідеології БНП. З пунктів програми партії він жодного не назвав. (Інформацію що цілей та завдань БНП можна знайти на її офіційному сайті за адресою: http://bnpbd.org/page/3cie201ba037de2cl2d52bf9ac911362е, остання дата доступу 28.05.2019).
Також, позивач  повідомив, що партійні внески не сплачував, оскільки вони не передбачені.
Як встановлено з інформації по країні погодження, БНП здійснює свою діяльність на підставі, відповідно до якої, членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, а членські внески становлять 5 таків (джерело: Канада: Совет по делам иммиграции и беженцев Канады, Бангладеш: Бангладешская националистическая партия (БНП), включая ее структуру, лидеров, документы о членстве и членстве, фракции, связанные с ними организации и мероприятия; обращение с членами и сторонниками со стороны властей (сентябрь 2012-2015 гг.), 31 августа 2015 г., BGD105262.Е, доступно по адресу: https://www.refworld.org/docid/560b91664.html [по состоянию на 28.05.2019 г.], офіційний сайт БНП: http://bnpbd.oro/page/f767124b03dc9061158745е87634dla5), остання дата доступу 28.05.2019 р.
Крім того, на співбесідах позивач повідомив, що БНП має власний прапор та емблему, які він особисто схематично намалював (малюнки долучено до матеріалів особової справи). Однак, зображені прапор та емблема не відповідають тому вигляду та опису, який міститься на офіційному сайті партії. Так, «верхняя половина флага будет красной, а ее нижняя половина будет зеленой. 
Промышленное колесо черного цвета будет находиться в центре флага. Золотая связка падди (необработанный рис) встанет из-за колеса с белой звездой на вершине падди. Зеленый цвет символизирует страну, красный - символ нашей освободительной войны, индустриальный символизирует развитие и прогресс, а белая звезда - символ наших национальных надежд и устремлений (http://bnpbd.org/page/7cl6c84e344da0b6533254a8c33cbbf4), остання дата доступу 28.05.2019, неофіційний переклад.
Отже,  відповіді позивача на співбесідах зі співробітником міграційної служби носили загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими повинен володіти активний партійний діяч.
Разом з тим, вказуючи на свою активну політичну діяльність протягом тривалого часу, позивач виявив повне незнання програми та цілей партії. Крім того, надав відомості про керівництво партії, час  її заснування, атрибути: гімн, емблема, прапор, які не відповідають інформації на офіційному сайті Бангладеської націоналістичної партії. Такі висновки відповідача ніякими, дослідженими судом доказами не спростовані. Також, вказуючи на активну участь у акціях протесту, позивач під час співбесід не повідомив про жоден конкретний випадок таких своїх дій. Не підтверджуються також ніякими, дослідженими судом доказами факти арешту позивача, погроз на його адресу. Тобто, жодна з обставин, повідомлених ОСОБА_1 як підстава для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту не знайшла підтвердження. 
Крім того, позивач повідомив, що виїхав з Бангладеш, побоюючись за своє життя, однак під час співбесіди від 07.05.2019 р.   вказав, що приїхав до Росії, щоб подивитися чемпіонат світу з футболу.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції , що наведені вище твердження позивача є непослідовними та суперечливими, а отже є такими, що не заслуговують довіри. Заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками рас, національності та громадянства (підданства). Також заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. Утисків на батьківщині за релігією не зазнавав. За результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, співбесід останнього з посадовими особами відповідача та виявлених з відкритих електронних джерел фактів, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Бангладеш жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
У Бангладеш протягом тривалого часу зберігається досить напружену внутрішньополітична ситуація, з традиційним протистоянням провладних сил та опозиції ,які періодично ускладнювалося терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні партії Бангладеш, у свою чергу, Націоналістична партія Бангладеш, з одного боку і правляча партія «Авамі Ліг» перебувають у стані практично перманентної боротьби, що супроводжується масовими протестними акціями, які призводили до  збройних сутичок та загибелі людей.
У Бангладеш акції протесту часто обтяжені проявами насильства за участі членів студентських організацій, пов`язаних з основними політичними партіями. У більшості випадків протягом останніх декількох років сутички відбувалися між активістами студентської організації « Бангладеш Чхатра Ліг» пов`язаної з « Авамі Ліг», з одного боку та наближеним до БНП угрупуванням « Джатіябаді Чхатра Дал» і наближеним до іншої проісламської опозиційної партії « Джамаат – і – Ісламі» - « Ісламі Чхатра Шабір», з іншого боку. ( Джерело: Інформаційно- довідкові матеріали Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 № 640/17-500/1955).
Загострення ситуації, як правило, відбувається напередодні чергових парламентських виборів. Не стали виключенням і останні вибори 30.12.2018, в ході яких у сутичках між прибічниками урядової партії і опозиції у день виборів загинуло 17 осіб (Джерело: http://www.bbc.com/ukrainian/news-russian-46716720)
Суд враховує, що відповідно до статті 9 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011 « Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додаткових захист , а також змісту цього захисту», щоб розглядатися як акт переслідування у значенні статті 1 (А) Конвенції про статус біженця 1951 року, дії агента переслідування повинні бути достатньо серйозними а своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини, тобто завдана особі шкода має сягати рівня небезпеки самого існування або втрати нею свободи.
Доводи апелянта про те, що ненадання документальних доказів усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті позитивного рішення щодо статусу біженця, колегія суддів відхиляє, оскільки навіть ті пояснення, які надавались позивачем усно, вказують лише на небажання повернутися до країни походження, та не доводять обґрунтованості побоювань позивача за своє життя та здоров`я.  
Згідно з ч. 2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцію   та законами України.
Відповідно до ч. 2   ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України   у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення УДМС України в Сумській обл.  про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та ДМС України про відхилення скарги на рішення УДМС України в Сумській обл.  про відмову в оформленні документів, є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі  № 480/4104/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	З.Г. Подобайло    С.С. Рєзнікова   	
Повний текст постанови складено  31.07.2020.