ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 761/5911/20          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Саадулаєв А.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 вересня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів:           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про скасування постанов про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (громадянин Республіки Польща) звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України, в якому просив визнати протиправними та скасувати:
- постанову Львівської митниці ДФС України у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 03 вересня 2019 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення за ч. 3 ст. 481 МК України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на суму 17 000 грн.
- постанову ДФС України у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 20 листопада 2019 року, якою було залишено без змін Постанову Львівської митниці ДФС України у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 03 вересня 2019 року, якою мене - ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення за ч. 3 ст. 481 МК України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на суму 17 000 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, та судом порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач не мав реальної можливості повернутися до України для оскарження постанови, адже повернення не залежало від його волі, а термін перебування на території України вже було прострочено. Крім, того вказано, що на дату подання позову на території країн Євросоюзу виникла неоднозначна ситуація з поширення коронавірусу, що також стало перешкодою та утруднило своєчасне вчинення процесуальних дій. А відтак, на переконання апелянта, позовна заява була безпідставно повернута судом першої інстанції, який діяв  всупереч норм процесуального права. 
Відзиву Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху оскільки позивачем пропущено строк для звернення із вказаною позовною заявою без клопотання про його поновлення. Ухвалою суду встановлено процесуальний строк для усунення недоліків.
Надалі від позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку. Обґрунтовуючи поважність пропуску строку, останній вказував, що за результатами розгляду скарги ДФС України було винесено постанову у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 20 листопада 2019 року, якою відмовили у задоволенні скарги та тим самим залишили Постанову Львівської митниці ДФС України у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 03 вересня 2019 року без змін. Спірну постанову Позивачем було отримано 05 грудня 2019 року, перебуваючи закордоном. Оскільки, ОСОБА_1 не є громадянином України, а термін його перебування на території України перевищував встановлений законодавством строк, він не мав змоги повернутися до України для захисту своїх прав. Крім цього, позивач, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, посилається на поширення короновірусу.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач пропустив процесуальні строки на звернення до суду із даним позовом, позаяк ним не доведено наявності об`єктивно непереборних обставин, які б не залежали від волевиявлення особи, а тому за відсутності обставин, які б свідчили про поважність причин пропущення строку звернення до суду відповідне клопотання не підлягає до задоволення, та що свідчить про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до ч. 3 ст. 529 МК України, постанова центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, у справі про порушення митних правил, а також його постанова по скарзі на постанову митниці у такій справі можуть бути оскаржені до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 4 ст. 529 Митного Кодексу України, скарга (адміністративний позов) на постанову органу доходів і зборів у справі про порушення митних правил подається у строк, встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі пропуску цього строку з поважних причин він за заявою особи, яка подає скаргу (адміністративний позов), може бути поновлений відповідно митницею, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або судом.
Згідно з ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Рішення митних органів, відповідно до ст. 122 КАС України може бути оскаржене в порядку адміністративного судочинства протягом 6 місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з цим, у випадку оскарження постанов у справах про порушення митних правил, цей строк складає 10 днів, та обчислюється з ухвалення відповідної постанови.
В тексті позовної заяви вказано, що постанову, за результатами розгляду скарги до ДФС України було отримано 05 грудня 2019 року.
Таким чином, з 05 грудня 2019 року позивач був обізнаний з результатом оскарження в адміністративному порядку постанови Львівської митниці ДФС України у справі про порушення митних правил № 2694/20900/19 від 03 вересня 2019 року,
Саме з цим днем має бути пов`язано певну подію - день, коли особа дізналася (тобто отримала відомості з офіційного джерела) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Натомість, до суду позивач звернувся лише 19 лютого 2020 року, тобто з пропуском встановленого строку оскарження, що підтверджується відбитком штампу Укрпошти на поштовому конверті.
Судовою колегією враховується, що позивач був обізнаний про наявність відповідної постанови та про її оскарження.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює аргументи апелянта щодо поширення коронавірусу, у зв`язку з чим позивачем було прийнято рішення обмежити пересування за межі держави проживання, позаяк вказана обставина не може бути оцінена судом як об`єктивно непереборна і така, що не залежить від волевиявлення особи, оскільки позивач не був позбавлений можливості укласти договір про надання правової допомоги з використанням засобів поштового зв`язку, не покидаючи територію країни проживання, що ним і було зроблено.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 на всій території України з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року було встановлено карантин. Тобто, подання позовної заяви передувало введенню карантину на території України, що також вказує на безпідставність доводів апелянта.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на незнання українського законодавства, адже відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Положення вказаної статті спрямовані не лише на громадян України, але на кожного, хто перебуває на території України. 
Колегія суддів вказує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18, від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, 14 серпня 2019 року у справі №826/8986/16 та від 31 жовтня 2019 року справі №823/1915/18.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апелянтом не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування істотних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена у постанові Верховного Суду від 05.03.2020 (адміністративне провадження №К/9901/32806/19).
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 312, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов