УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/1821/19 Головуючий у 1-й інст. Скітневська О.М. 
Категорія 31 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й., 
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №286/1821/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Овруцька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Кушнерчук Ольга Миколаївна, про визнання договору недійсним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , 
на рішення Овруцького районного суду Житомирської області, ухвалене 21 січня 2020 року суддею Скітневською О.М. у м. Овручі, повний текст рішення складено 28 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 22 жовтня 2019 року (а.с. 75-79) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила: визнати недійсним договір дарування №2-2754 від 12 жовтня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Кушнерчук О.М. (далі – нотаріус); зобов`язати сторони вищезазначеного правочину повернути у натурі все, що вони одержали один від одного на виконання цього правочину.
В обґрунтування позову зазначила, що 12 жовтня 2004 року між нею, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено  оспорюваний договір, за яким остання подарувала в рівних частках їй та ОСОБА_3 жилий будинок АДРЕСА_1 . Договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про купівлю-продаж нерухомого майна, а тому є удаваним. На момент підписання договору дарування, який їм порадив вчинити нотаріус, посилаючись на економію коштів, вона не була обізнана щодо різниці у правовій природі договорів та наслідках їх укладення. Вказала, що укладення удаваного правочину може призвести до припинення права власності, а тому адвокат їй порадив врегулювати питання шляхом подачі даної позовної заяви. Про порушення свого права вона дізналася у травні 2019 року під час консультації з адвокатом. 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове – про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Крім доводів, викладених у позовній заяві ОСОБА_4 зазначив, що судом не враховано та не надано оцінки поясненням відповідача, який підтвердив, що будинок був придбаний у ОСОБА_2 і в дійсності укладався договір купівлі-продажу. На його думку, суд фактично самоусунувся від вирішення спору по суті. 
У відзиві ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що позивачкою не доведено порушення її прав укладенням оспореного договору дарування. Крім того, з моменту укладення цього правочину пройшло п`ятнадцять років і будь-яких питань з приводу його дійсності ні у позивачки, ні у її матері, яка зі слів позивачки розраховувалась за будинок, не виникало. Також вказав, що нотаріусом розтлумачено йому та ОСОБА_1 аспекти укладення договору дарування, у п. 8 договору вони підтвердили дійсність своїх намірів, а також те, що договір не носить характеру мнимого та удаваного договору. Тому, вважає твердження позивачки щодо необізнаності в момент укладання правової природи договору є надуманими. Послався на те, що згідно судової практики помилка внаслідок власного недбальсьтва, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією з сторін договору не є підставою для визнання правочину недійсним. Вважав дійсною причиною даного позову є питання поділу майна подружжя за його позовом та про викуп частини будинку за зустрічним позовом ОСОБА_1 , які перебувають на розгляді в суді.
У відзиві ОСОБА_2 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суд об`єктивно і всебічно розглянув справу та надав належну оцінку показам сторін. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали із зазначених у ній підстав.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору, посвідченого державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Кушнерчук О.М., 12 вересня 2004 року  ОСОБА_2 подарувала в рівних частках  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6-9).
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власниками  житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 по 1/2 частці кожний (а.с.9).
З довідки № 23 від 12.07.2019 вбачається, що з 22.06.2016 в Овруцькому районному суді перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування вищевказаним житловим будинком та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про викуп частини будинку, яка перебуває у спільній власності (а.с.23).
Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву від 22.10.2019, у якій вказала, що  12.09.2004 між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку  по АДРЕСА_1 , який посвідчив державний нотаріус Овруцької державної нотаріальної контори. В  дійсності між ними був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. У вирішенні справи покладалась на думку суду (а.с.90). В подальшому ОСОБА_2 18.12.2019 подала заяву, у якій просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність, сплив якої є підставою для відмови у позові (а.с. 133, 143).
Ухвалюючи рішення про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено підстав недійсності оспорюваного правочину та порушення її прав. 
Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, враховуючи таке. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Лише за відсутності належних обґрунтувань відповідачів (дарувальника та обдаровуваного) щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування можна дійти висновку про те, що позивач не обґрунтував удаваності правочину.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Зокрема у п. 8 оспореного договору зазначено, що сторони підтверджують дійсність своїх намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного договору та не є договором зловмисним.
Примірники договору видані обдаровуваним, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Отже, підписавши оспорений договір дарування, його сторони підтвердили, що усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу. Позивач не обґрунтувала удаваності договору дарування будинку з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 також зазначала, що на час укладення договору дарування була юридично необізнаною та у 2019 році на консультації у юриста дізналася, що договори дарування та купівлі-продажу мають різний характер та різні правові наслідки. Проте, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Крім того, відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі №308/4453/16-ц від 20.06.2019, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. 
Разом з тим, позивачка не довела порушення своїх прав укладенням договору дарування, згідно якого їй та відповідачу у рівних частках належить предмет цього договору.
Доводи про визнання обставин укладення саме договору купівлі-продажу відповідачами ОСОБА_3  та ОСОБА_2  за обставин відсутності доведення позивачкою порушення її права оспореним правочином, висновки суду  не спростовують та на правильність рішення суду першої інстанції не впливають.  
Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 21 січня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 06 липня 2020 року.