ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14230/16                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.
                                                                                                     Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                                      Епель О.В., Карпушової О.В.,
за участю секретаря                                                  Кондраток А.В.,
представника відповідача                                        Донченка О.Г.,
представника третьої особи                                        Лизуненка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Єдиний центр правової допомоги» до Національного банку України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Укрссиббанк», Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК», Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Правекс Банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Публічне акціонерне товариство «Фідокомбанк», Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приват Банк», Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра», Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Хрещатик», Публічне акціонерне товариство «Банк Траст», Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», Акціонерне товариство «Фінанси та кредит», про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

Громадська організація «Єдиний центр правової допомоги» звернулась до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України по незабезпеченню стабільності національної грошової одиниці;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття належних заходів до Публічного акціонерного товариства «Укрссиббанк», Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК», Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Правекс Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приват Банк», Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик», Публічного акціонерного товариства «Банк Траст», Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» по недотриманню статті 99 Конституції України, статті 35 Закону України «Про Національний банк», частини дванадцятої статті 11, статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.10.2004 № 483;
- зобов`язати відповідача на виконання вимог статті 99 Конституції України, статті 35 Закону України «Про Національний банк», частини 12 статті 11, статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 1.11 Положення №483, зобов`язати вказані банки реструктуризувати кредити, надані до 01.10.2008 шляхом конвертації валюти кредиту в національну валюту України по курсу, що діяв на момент отримання кредиту, перерахувати всі сплачені клієнтом кошти на кредитні рахунки та рахунки нарахованих відсотків по курсу на дату отримання такого кредиту. В разі виникнення надлишково сплачених коштів повернути різницю позичальникам;
- зобов`язати відповідача скласти вимоги до банків, що видали кредитні кошти в національній валюті, але зобов`язання клієнта зафіксували в іноземній валюті, перерахувати всі сплачені клієнтом кошти на кредитні рахунки та рахунки нарахованих відсотків по курсу на дату отримання такого кредиту. В разі виникнення надлишково сплачених коштів повернути різницю позичальникам.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано свою основну функцію - забезпечення стабільності грошової одиниці України, внаслідок чого остання з вересня 2008 року по вересень 2016 року девальвувала на 500%.
Так, Національний банк України, не здійснює постійного нагляду  за дотриманням банками, їх підрозділами, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими установами вимог статті 99 Конституції України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», пункту 1.11 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України № 483 від 14 жовтня 2004 року та Закону України «Про захист прав споживачів». 
Окрім цього, позивач вбачає в діях третіх осіб - банків, агресивну підприємницьку діяльність, що призводить до порушення конституційних прав громадян України, як споживачів фінансових послуг, що здійснюється за допомогою прямого та/або опосередкованого обману споживачів (позичальників).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано наявність особисто у нього порушеного права у спірних правовідносинах з боку Національного банку України, а також наявність повноважень на звернення до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
Не погоджуючись з судовим рішенням, третьою особою ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати його та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги загалом зводяться до тих, що викладені  в позові, крім того, апелянт вказує на хибність висновку суду першої інстанції про відсутність порушення прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, оскільки позовні вимоги стосувались порушення не тільки прав позивача, а й невизначеного кола осіб.
Відповідачем та третіми особами (АТ «Універсал Банк», АТ «Банк «Фінанси та кредит») подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначають про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Апелянтом подано відповідь на відзив відповідача, в якому вона заперечує проти наведених відповідачем доводів та вказує на неспростування мотивів апеляційної скарги.
Від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовується запровадженням Кабінетом Міністрів України карантинних обмежень, внаслідок чого, ОСОБА_1 як особа похилого віку, які найбільше піддані ризику зараження в умовах пандемії, позбавлена можливості бути присутньою в судовому засіданні.
Разом із цим, судом враховується, що у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
А тому, враховуючи тимчасовий характер вжитих державою заходів для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та пом`якшення карантинних заходів з 11 травня 2020 року, оскільки суди в період карантину не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на відсутність необхідності у визнанні явки сторін у судове засідання обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги.
До того ж, відповідно до ст.310 КАС України, апеляційний розгляд здійснюється в порядку спрощеного провадження і в даній справі явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась. 
В свою чергу, слід звернути увагу на те, що згідно з ч.1 ст.309 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття провадження. Так, апеляційне провадження у справі відкрито 10.03.2020 року, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням апелянта, отже строк розгляду скарги вже сплив, при цьому, представник апелянта,  заявляючи чергове клопотання про відкладення розгляду справи, навіть не просить продовжити термін розгляду справи, як то передбачено частиною другою статті 309 КАСУ.
Третьою особою, АТ «Універсал Банк», подано клопотання, в якому заявник просить здійснювати розгляд справи у його відсутність.
Інші учасники, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до суду не прибули, що не є перешкодою для судового розгляду.
В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи (Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України») проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили судове рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається зі змісту як позову так і заяви про уточнення позовних вимог,  у якості підстави для звернення до суду із цим позовом, Громадська організація «Єдиний центр правової допомоги» вказує на захист прав та інтересів невизначеного кола осіб щодо захисту інтересів споживачів фінансових послуг (прав споживачів у разі придбання ними продукції у кредит), які отримали кредити в іноземній валюті та виявилися беззахисними у відносинах з комерційними банками у зв`язку з бездіяльністю Національного банку України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у Громадської організації «Єдиний центр правової допомоги» - позивача у справі - відсутні повноваження на звернення до  суду за захистом прав та інтересів інших осіб, при цьому, не доведено порушення його особистих прав та охоронюваних законом інтересів діями чи бездіяльністю відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.
За змістом частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду <…>.
Системний аналіз положень статей Конституції України та КАС України свідчить, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України у рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача, яка стверджує про їх порушення з боку відповідача.
Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні акти чи положення норм законодавства впливають на його правове становище.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту встановлюється при розгляді справи по суті. За відсутності бодай одного випадку реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача спірним актом, захист таких прав стає неможливим, а отже й відсутні підстави для задоволення позову.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18.
У даній справі позивач оскаржує бездіяльність Національного банку України по незабезпеченню стабільності національної грошової одиниці, що є основною функцією останнього згідно ст. 99 Конституції України та ст. 6 Закону України «Про Національний банк України».
Водночас, як вірно зазначає суд першої інстанції, перш за все, розглядаючи справи щодо оскарження бездіяльності Національного банку України та, як наслідок,  вимог про зобов`язання останнього вчинити певні дії, суду перш за все необхідно пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Позивач стверджує, що  звернення до суду з цим позовом  є його обов`язком у рамках виконання статутного завдання щодо представництва та захисту своїх законних інтересів та законних інтересів своїх членів у судах, а також захисту прав та інтересів невизначеного кола осіб, щодо захисту інтересів споживачів фінансових послуг які отримали кредити в іноземній валюті.
Водночас, доводи позивача є абсолютно абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу на жодні конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать виключно про наслідки економічної кризи та агресивну діяльність банків по відношенню до валютних позичальників, що не є тотожним порушенню права, свобод чи інтересів.
Безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права чи реальної шкоди внаслідок дій Національного банку України, оскільки такі дії не спричинили будь-якого впливу саме на позивача.
При цьому, позивач не виділяє жодних конкретних осіб, за захистом прав яких він звернувся до суду, а лише абстрактно посилається на наявність таких осіб, що не дає суду можливості визначити дійсне порушення прав, свобод чи інтересів цих осіб у спірних правовідносинах. 
Так, за змістом пункту 1 статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу об`єднання з іншими особами.
Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей (частина перша статті 36 Конституції України).
Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частина третя статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).
Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec(2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року (далі - Рекомендація) неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.
Реалізація гарантованого статтею 55 Конституції України права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон України «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 804/200/22552/17.
Як наголошувалось вище, за змістом частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку своє порушене право або інтерес, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.
За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю прав, свобод або інтересів позивача.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
В постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 по справі № 21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.
У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу  захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, при цьому, порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем факту порушення його особистих прав та охоронюваних законом інтересів або інших осіб, на захист прав та інтересів яких він має повноваження звертатись до суду.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.2015 у справі № 21-5361а15 та від 01.12.2015 у справі № 21-3222а15, а також Верховним Судом в постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15.
Крім того, слід зазначити, що згідно пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про громадські об`єднання» статут громадського об`єднання має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності.
Конституційний Суд України у рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 вказав про те, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
Тобто, визначення у статуті завдань та цілей громадської організації не означає автоматичне виникнення у неї права звернення до суду із позовом щодо захисту прав своїх членів чи інших осіб, позаяк для цього мають бути відповідні законодавчі приписи.
Згідно з підпунктом 2.2.6 пункту 2.2 глави 2 «Мета та напрямки» статуту ГО «ЄЦПД», затвердженого 23.03.2016 установчими зборами засновників протоколом від 23.03.2016 № 1, для досягнення своєї мети Організація ставить перед собою наступні завдання: забезпечення захисту законних прав та інтересів членів Організації та зміцнення існуючих правових норм щодо правової захищеності громадян України та членів Організації.
Для виконання поставлених завдань Організація в порядку, встановленому чиним законодавством України, здійснює представництво інтересів громадян, установ, підприємств і організацій за їх дорученням в суді загальної юрисдикції, господарському, адміністративному суді, органах прокуратури, державної фіскальної служби, Національної поліції, у тому числі слідчих відділах та інших державних органах у кримінальних, цивільних, господарських справах і справах про адміністративні правопорушення (підпункт 2.3.3 пункту 2.3 глави 2 «Мета та напрямки» вказаного Статуту).
Водночас, відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 глави 3 «Права Організації» статуту ГО «ЄЦПД» Організація має право представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів у державних органах та в неурядових організаціях.
Водночас, норми чинного законодавства не передбачають виникнення у громадської організації права на представництво в суді інтересів фізичних чи юридичних осіб лише на підставі завдань організації, самостійно визначених нею у своєму статуті.
Положення статуту громадської організації не можуть підміняти норми чинного законодавства щодо представництва інтересів громадян чи інших осіб у суді та не мають вищої юридичної сили за відповідні норми процесуального закону.
Статутні завдання громадської організації не є альтернативою та не свідчать про волевиявлення певної особи на захист своїх прав у суді.
Відповідно до частини першої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно частин першої, другої статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
За змістом частини першої статті 53 КАС України у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах <…>.
З метою захисту прав і свобод людини і громадянина у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини може особисто або через свого представника звертатися до адміністративного суду з позовом, брати участь у розгляді справ за його позовом (заявою), а також на будь-якій стадії розгляду вступати у справу, провадження в якій відкрито за позовами (заявами) інших осіб, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, у тому числі у справі, провадження в якій відкрито за позовом (заявою) іншої особи <…>.
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами <…>.
Отже, до адміністративного суду можуть звертатися фізичні чи юридичні особи, права яких є безпосередньо порушені суб`єктом владних повноважень, або особисто, або через представника - адвоката чи, у визначених випадках, фізичну особу, яка має адміністративну процесуальну дієздатність, законного представника. Також правом представництва наділені особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Громадська організація не належить до кола законодавчо визначених суб`єктів, яким надано право звертатися, захищати права та представляти у суді інтереси інших осіб.
Ці вимоги законодавства щодо представництва в адміністративному процесі є чіткими та передбачуваними для позивача.
Подібну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 804/200/22552/17.
За таких обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).
Надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.
Так, матеріали справи свідчать про існування між третіми особами (фізичними особами), в тому числі апелянтом та третіми особами (комерційними банками) договірних цивільно-правових відносин щодо укладення кредитних договорів.
Стаття 3 Цивільного кодексу України визначає загальні засади цивільного законодавства, серед яких є свобода договору. Свобода договору за нормами статті 627 Цивільного кодексу України передбачає те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правові основи взаємовідносин між Національним банком України та банками визначені у Законах України «Про Національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність».
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, який згідно з вимогами статті 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.
Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону України «Про Національний банк України» та частиною третьою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.
Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
До функцій Національного банку України, які визначені статтями 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.
Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку (стаття 63 Закону України «Про Національний банк України»).
В результаті укладення кредитних договорів третіми особами (фізичними особами) та третіми особами (комерційними банками) виникли договірні цивільно-правові відносини, передбачені пунктом 1 частини другої статті 11 та статтями 509, 1054 Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 527 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість виконання зобов`язання належними сторонами - боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.
Оскільки Національний банк України не є стороною кредитного договору (договорів), у нього відсутні зобов`язання перед позивачем та третіми особами, що витікають з умов кредитного договору.
З огляду на це, варто зазначити, що твердження апелянта про порушення Національним банком України його прав та законних інтересів, які витікають із цивільно-правових (кредитних) відносин, є безпідставними.
Щодо тверджень апелянта про порушення відповідачем Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 слід зазначити наступне.
Можливість надання банками кредитів в іноземній валюті на території України до 2008 року була врегульована статтями 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 № 275.
Кредитні операцій в іноземній валюті до 2008 року банки здійснювали на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення окремих операцій, у тому числі операцій з валютними цінностями. Письмовий дозвіл на здійснення окремих операцій виконував функцію генеральної ліцензій на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93. При цьому, вказані операції не потребували одержання індивідуальних ліцензій.
Зазначену правову позицію підтвердив Верховний Суд України, який у постанові від 21.03.2011 зазначив, що достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу Національного банку України на операції, пов`язані з іноземною валютою. Отже, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. 
Перелік та реквізити банківських ліцензій та письмових дозволів банків, що є третіми особами в цій справі містяться в матеріалах справи та їх чинність не заперечується учасниками справи.
Таким, чином твердження апелянта про порушення відповідачем вимог Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004, є необгрунтованим.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Постанова в повному обсязі складена 14 вересня 2020 року.

Головуючий-суддя:                                                                                Л.В. Губська

Судді:                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                              О.В. Карпушова