Справа № 128/164/20
Провадження № 22-ц/801/1254/2020
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року	Справа № 128/164/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, 
Рішення ухвалила суддя Карпінська Ю. Ф.
Рішення ухвалено о 16 год 47 хв у м. Вінниці
Повний текст рішення складено 07 травня 2020 року,
Встановив:
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 квітня 2014 року він працював у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді авіаційного техніка з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки та 05 лютого 2018 року був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
При звільненні відповідач не виплатив йому всі належні до виплати суми, а саме: кошти по тимчасовій втраті працездатності в сумі 470,46 грн.
Рішенням Вінницького міського суду від 10 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на його користь невиплачену допомогу по тимчасовій втраті працездатності в розмірі 470,46 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн. (за період від дати звільнення до 26 березня 2019 року), 500 грн. моральної шкоди.
Відповідач зазначене рішення суду до цього часу не виконав та не виплатив йому всі стягнуті судом суми, в тому числі і допомогу по тимчасовій втраті працездатності. 
У зв`язку з цим відповідно до ст. 117 КЗпП позивач просив стягнути з відповідача середній заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2019 року (період не охоплений рішенням суду) до 21 січня 2020 року (дата подання позову до суду) в загальній сумі 52 882,35 грн.
В квітні 2020 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з квітня 2019 року по 06 квітня 2020 року включно в розмірі 66 978,80 грн.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Військової частини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року в сумі 53 661,30 грн. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), а також витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В апеляційній скарзі відповідач Військова частина НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, пославшись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до складу заробітної плати, а відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Командуванню частини стало відомо про невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн. лише із рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, оскільки за інформацією фінансово-економічної служби на момент звільнення розрахунок із ОСОБА_1 проведено в повному обсязі, на підтвердження чого касиром було надано роздавальну відомість № 427 із підписом ОСОБА_1 про отримання коштів. Також відповідач не погоджується із стягненням середнього заробітку на користь позивача, починаючи з квітня 2019 року, оскільки рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року набрало законної сили лише 19 грудня 2019 року. Позивач не звертався до відповідача із заявою про добровільне виконання рішення Вінницького міського суду від 10 жовтня 2019 року та не звертався до виконавчої служби із заявою про примусове виконання цього рішення, а тому слід вважати, що військова частина зобов`язана виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн. з 19 грудня 2019 року.
Позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, пославшись на те, що оскаржуване рішення є таким, що відповідає усім вимогам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, а апеляційна скарга відповідача є безпідставною.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 квітня 2014 року № 65 ОСОБА_1 було прийнято на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки з 01 квітня 2014 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05 лютого 2018 року № 25 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 05 лютого 2018 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
При звільненні відповідач не в повному обсязі виплатив позивачеві всі належні до виплати суми, а саме: не виплатив допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі № 127/12891/18, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), 500 грн. моральної шкоди, 105,04 грн. судового збору, а також 2860 грн. витрат на проведення експертизи.
По справі встановлено, що зазначене рішення суду відповідач не виконав та станом на день ухвалення оскаржуваного рішення не виплатив позивачеві стягнуті судом суми, в тому числі – невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі № 127/12891/18 вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто судом за період з 06 лютого 2018 року до березня 2019 року.
Цим же рішенням встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_1 становить 265,65 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року, що не охоплений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі № 127/12891/18, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача в сумі 265,65 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року набрало законної сили лише 19 грудня 2019 року, а тому відсутні підстави для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з квітня 2019 року, спростовуються вищевикладеним, а також тим, що відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати працівникові всіх належних сум при звільненні роботодавець зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Відповідно до частини другої цієї статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно рішення Коституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями 117, 237-1 КЗпП України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку позовної давності, оскільки на день ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач не провів повний розрахунок при звільненні із позивачем та не виплатив йому допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн., у зв`язку з чим перебіг строку звернення позивача до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку не розпочався і позивач має право на стягнення такого середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.
Доводи апеляційної скарги про те, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до складу заробітної плати не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Невиплачену позивачеві допомогу по тимчасовій непрацездатності стягнуто з відповідача рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року. Після ухвалення судового рішення про стягнення невиплачених сум, які підлягали виплаті при звільненні працівника, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про добровільне виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, або до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на те, що відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Тобто саме на відповідача покладено обов`язок виконати судове рішення, як і обов`язок провести виплату працівникові в день звільнення всіх сум, що належать йому.
За наведених обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції в тому, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року.
Водночас апеляційний суд враховує, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 у разі часткового задоволення позовних вимог працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право; частки, яку вона становила у заявлених вимогах; істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 661,30 грн.
Враховуючи розмір невиплаченої позивачеві допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 470,46 грн., істотності цієї частки, враховуючи завдання цивільного судочинства, виходячи із засад розумності і справедливості, апеляційний суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір такого середнього заробітку до 5000 грн., у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Як свідчать матеріали справи позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачував.
За подання позовної заяви до сплати підлягав судовий збір в сумі 840,80 грн., тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 79,46 грн.
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 при поданні апеляційної скарги сплатив судовий збір в загальній сумі 1261,20 грн. (а. с. 98, 99), тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог із позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 1142,02 грн.
Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Частиною третьою статті 138 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. 
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Звернувшись до суду з позовом, позивач додав до позовної заяви розрахунок судових витрат, у якому зазначено, що судові витрати у справі (понесені та орієнтовні) складають витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. (а. с. 14); копію витягу з угоди про надання правової допомоги № 164/20 від 20 січня 2020 року (а. с. 16), ордер адвоката Власюка І. Т. серії ВН № 126615 від 20 січня 2020 року (а. с. 17) та копію квитанції від 20 січня 2020 року про сплату ОСОБА_1 згідно угоди № 164/20 від 20 січня 2020 року коштів в сумі 2000 грн. (а. с. 18).
Проте матеріали справи не містять доказів детального опису виконаної адвокатом Власюком І. Т. роботи та її вартості.
Враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, підстави для стягнення таких витрат із відповідача відсутні.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 травня 2020 року в частині стягнутої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року до 21 січня 2020 року в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) (без визначення податків та інших обов`язкових платежів).
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в розмірі 79,46 грн. (сімдесят дев`ять гривень сорок шість копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1142,02 грн. (одна тисяча сто сорок дві гривні дві копійки).
У стягненні витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. С. Марчук  	
  	В. В. Сопрун