У х в а л а    
 
23 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/34324/19
 
провадження № 61-5864ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, відшкодування збитків та стягнення пені,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом.
Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що 28 грудня 2018 року він з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) уклали договір щодо виготовлення індивідуальних меблів. 
Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору виробник зобов`язався, зокрема, виготовити, доставити у приміщення замовника за адресою АДРЕСА_1 та змонтувати меблі, характеристики яких та умови виготовлення і доставки визначено у замовленні від 28 грудня 2018 року.
Згідно з пунктом 3.1 цього договору замовлення, вартість виготовлення, доставки та монтажу меблів погоджено у розмірі 46 792 грн, у тому числі 40 тис. грн, які були сплачені позивачем на користь відповідача у якості попередньої оплати, що підтверджується відміткою в указаному замовленні.
Зазначав, що сторони у замовленні погодили дату доставки виготовлених меблів на 15 січня 2019 року на вищезазначену адресу, але меблі на адресу позивача так й не були доставлені.
Позивач звертався до відповідача з повідомленням про відмову від договору та вимогою від 15 серпня 2019 року про відшкодування йому збитків, однак грошових коштів досі не отримав.
Вважав, що відповідач порушив його права як споживача, не здійснивши доставку та монтаж меблів як у межах погодженого строку, так й станом на день подання своєї позовної заяви. 
Враховуючи викладене, заявляв відмову від цього договору та вимагав від відповідача відшкодування збитків у розмірі 40 тис. грн, що відповідав сумарному розміру здійсненої позивачем, згідно з вказаним договором, попередньої оплати. 
Також вважав, що із відповідача повинна бути стягнута пеня, виходячи з розрахунку, де вартість робіт становить суму у розмірі 46 792 грн, кількість днів у періоді прострочення з 16 січня 2019 року по 29 серпня 2019 року дорівнює 226, тому пеня становить суму у розмірі 317 249 грн 76 коп.
На підставі вищевикладеного просив суд, а саме: визнати договір на виготовлення індивідуальних меблів від 28 грудня 2018 року розірваним внаслідок односторонньої відмови від нього позивача з підстав, визначених законом; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 відшкодувати ОСОБА_1 збитки шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 40 тис. грн, також стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь пеню у розмірі 317 249 грн 76 коп.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
25 березня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 31 березня 2020 року, в  якій заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, й справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судових рішень, визначених у пункті 1 частини першої цієї статті. 
Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
На усунення недоліків касаційної скарги  ОСОБА_1 направив до суду пояснення з зазначенням підстав касаційного оскарження зазначених судових рішень.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
У відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України                             не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову (розірвання договору, відшкодування збитків та стягнення пені) та характер правовідносин, у яких виник спір.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є вимоги про розірвання договору, відшкодування збитків та стягнення пені, у розмірі 357 249 грн 76 коп., з яких: відшкодування збитків у розмірі 40 тис. грн та пеня у розмірі 317 249 грн 76 коп. за період прострочення доставки виготовлених меблів, тобто з 16 січня 2019 року по 29 серпня 2019 року.
 
Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250 = 525 500 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.
 
Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Разом з цим, Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом                  в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у цій справі не дають підстав для висновків про те, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань касаційна скарга не містить. 
 
Наведене свідчить про те, що посилання заявника на випадок, передбачений пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності якого судові рішення у    малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є   необґрунтованим.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність цієї справи, ураховуючи положення пунктів 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, незмінність судової практики у цій категорії справ, крім того, вказана справа є незначної складності                                           та не належить до виключень із цієї категорії. 
 
Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права                             на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -                              на касаційне оскарження судового рішення.
 
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на   судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню; позивачем реалізовано право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору; наявність випадку, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не обґрунтовано, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
 
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, відшкодування збитків та стягнення пені відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                               О. В. Білоконь

 
                                                                                                                Н. Ю. Сакара