КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 761/30369/19
Головуючий у першій інстанції - Осаулов А.А..
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7787/2020
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 вересня 2020 року                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:         Яворського М.А.,
суддів:                              Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу  Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про розірвання шлюбу, -
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив розірвати шлюб,  укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 листопада 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1767,  залишити проживати з ним дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В подальшому, ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив встановити режим окремого проживання для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Заява обґрунтована тим, що підставою для подання заяви до суду про розірвання шлюбу є ті обставини, що окрім відсутності спільних інтересів та взаєморозуміння, різних поглядів на життєві цінності та засоби їх досягнення, громадянка ОСОБА_2 вирізняється аморальною поведінкою, яка несумісна та неприйнятна як у сімейних відносинах, так і у вихованні малолітніх дітей. Встановлення судом режиму окремого проживання є найбільш ефективним засобом забезпечення позову, найбільш законним, сприйнятливим та малотравмуючим для членів сімейних відносин.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не розглянуто по суті подану заяву про забезпечення позову й не була надана правова оцінка доказам та фактам, наданим заявником. Апелянт також зазначає, що обраний ним захід забезпечення позову узгоджується із п.3 ч.1 ст. 150 ЦПК України, тобто встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин. Також апелянт зазначає, що вказаний вид забезпечення позову передбачений Сімейним кодексом України, зокрема ст.119, відповідно до якої за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.
Також ОСОБА_1 наголошує, що режим окремого проживання необхідно встановити з метою захисту його прав, оскільки згідно із п.2 ч.2 ст.120 СК України у разі встановлення режиму окремого проживання  дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Таким чином, вказаний вид забезпечення позову зможе захистити його права й виключить можливість для скасування рішення про розірвання шлюбу. 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким встановити режим окремого проживання для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
21 травня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , відповідно до якого вказано, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Представник відповідача зазначає, що апелянтом не обґрунтовано наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволенні позову. У відзиві також вказано, що відповідач по справі не заперечує того факту, що сторони проживають окремо й не проти розірвання шлюбу. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивував своє рішення тим, що на даний час подружжя проживає окремо один від одного, а позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
  Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Разом з тим, відповідно до положень статті 119 та статті 120 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.
З матеріалів справи вбачається, що позивач в своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що він та відповідач по справі проживають окремо протягом останніх десяти місяців.
Окрім того, із надано відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що відповідач по справі не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_1 та підтверджує факт окремого проживання з позивачем. 
При системному аналізу норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не було належними та допустимими доказами доведено імовірність утруднення виконання або невиконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог в разі невжиття таких заходів забезпечення позову. 
Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано  відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення  режиму окремого проживання як способу забезпечення позову, оскільки із аналізу положень ст.. 119, та ст.. 120 СК України, вбачається, що режим окремого проживання  відповідно до норм ст. 119 СК України  встановлюється судом  не як спосіб забезпечення позову, а як одна із форм припинення  шлюбних відносин про що ухвалюється рішення суду, а не ухвала в порядку забезпечення позову. Дана заява про встановлення режиму окремого проживання відповідно до ч.3 ст. 293 ЦПК України  підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а не як спосіб забезпечення позову  відповідно до ст. 152, 153 ЦПК України.   
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу  Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови викладено 09 вересня 2020 року. 

Головуючий суддя :                                                           М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                  Т.Ц.Кашперська                                                                                                          В.О.Фінагеєв