Справа № 138/885/20
Провадження № 22-ц/801/1427/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року	Справа № 138/885/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Холодової Т. Ю. від 26 травня 2020 року, – 
встановив:
26 березня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось з цим позовом, за яким просило стягнути на його користь 28823 грн 09 к. заборгованості за кредитним договором без номера від 06 серпня 2010 року, яка складається з:
- 17270 грн 64 к. – заборгованість за кредитом;
- 5239 грн 94 к. – заборгованість по процентах за користування кредитом;
- 4464 грн 54 к. – заборгованість за пенею;
- 500 грн 64 к. – штраф (фіксована частина);
- 1348 грн 72 к. – штраф (процентна складова).
На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 06 серпня 2010 року  ОСОБА_1  отримав кредит в розмірі 1000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В подальшому кредитний ліміт змінювався відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.  ОСОБА_1  свої зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, в зв`язку з чим станом на 11 березня 2020 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.
Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 травня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 21735 грн 18 к. та 1585 грн 12 к. судового збору. 
Рішення мотивоване тим, що Довідкою про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, яка є частиною кредитного договору, встановлено обов`язок позичальника сплачувати банку заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, пеню та штраф на умовах, передбачених договором, а тому, оскільки позичальник не виконував взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, у банку виникло право вимоги повернення заборгованості за кредитним договором – суми боргу по тілу кредиту, а також пені за прострочення виконання зобов`язання.
Щодо відмови у стягненні заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафу рішення мотивоване тим, що ні анкета-заява від 06 вересня 2010 року, ні Довідка про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, ні Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які складають кредитний договір, укладений сторонами 06 серпня 2010 року, не містять умов щодо розміру процентів за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто кредитним договором стягнення процентів у розмірі 84 % річних від простроченої суми не передбачено, а відтак у відповідача відсутній обов`язок щодо сплати таких процентів. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – порушення строків виконання грошового зобов`язання є неприпустимим з огляду на приписи статті 61 Конституції України.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило скасувати рішення в частині, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено, та ухвалити у цій частині нове – про задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність заперечень відповідача щодо факту отримання кредиту та розміру заборгованості за ним (не надання власного розрахунку заборгованості), не дав належної оцінки приписам частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду АТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо нарахування процентів та штрафів за порушення зобов`язань за договором посилалося на укладення між сторонами кредитного договору шляхом приєднання – підписання анкети-заяви, умови якого визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг ПриватБанку та Тарифами Банку.
Відмовляючи у стягненні заборгованості по процентах за користування кредитом суд першої інстанції виходив із того, що стягнення процентів у розмірі 84 % річних від простроченої суми не передбачено ні анкетою-заявою від 06 вересня 2010 року, ні Довідкою про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, ні Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, згідно з якою Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису боржника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів частини першої статті 1048 ЦК України з огляду на таке.
Відповідно до зазначеної норми закону позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 згаданого Кодексу встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Суд встановив, що процентна ставка в розмірі 84 % річних нарахована на прострочену суму заборгованості саме як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, але ні в анкеті-заяві позичальника від 06 серпня 2010 року, ні у Довідці про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду не міститься умов щодо розміру процентів за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. 
Крім того, цивільно-правова відповідальність – це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Отже, установивши, що штрафи (фіксована частина та процентна складова) застосовані банком за теж порушення умов договору, що й пеня – прострочення зобов`язання зі сплати тіла кредиту і процентів, суд першої інстанції прийшов також до правильного висновку про безпідставність позовних вимог про їх (штрафів) стягнення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 127/7032/17).
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що суд не врахував наданих позивачем доказів (анкети-заяви позичальника, виписки по картрахункам, довідки про умови кредитування, витягу з Умов та правил надання банківських послуг та розрахунку заборгованості) не відповідають змісту оскаржуваного рішення, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, –
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26 травня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета