ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2-10491/10	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/576/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін - представника заявника ОСОБА_1 - адвоката
Руденка С.В.,    

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2020 року, прийняту суддею Сташків Н.М. у цивільній справі № 2-10491/10 про відстрочення виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2010 року,

ВСТАНОВИВ:
04 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відстрочення виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2010 року в справі № 2-10491/10 до погашення заборгованості за виконавчим провадженням № 6061973, відкритим 15 листопада 2019 року державним виконавцем Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Лазюком Д.М. В обґрунтування поданої заяви посилався на те, що у даному виконавчому провадженні з його заробітної плати стягується 70 % заробітної плати, а за виконавчим листом № 2-10491/10 (виконання якого він просить відстрочити) - 20 %. За обома ж виконавчими провадженнями із його заробітної плати здійснюються відрахування в розмірі 90 %, що перевищує граничні норми, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2020 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи та прийняти постанову, якою його заяву про відстрочення виконання рішення суду задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновку суду щодо можливості усвідомлення ним наявності обов`язку з утримання дітей на час дії кредитного договору, як підстави неврахування його доводів, оскільки при укладенні кредитного договору 07.02.2007 року в нього на утриманні був лише один син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а донька ОСОБА_3 народилася вже після укладення кредитного договору, а саме 09.10.20087 року. Крім цього, він не міг передбачити тієї обставини, що постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва буде здійснюватися відрахування в розмірі 70 % з його заробітної плати. 
Вважає, що всупереч п. 1 ч. 4 ст. 435 ЦПК України, судом першої інстанції при прийнятті ухвали не визначено ступінь його вини, а лише зазначено, що при укладенні договору він повинен був враховувати розмір своєї заробітної плати чи інших доходів.
Звертає увагу, що за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11114637000 від 07.02.2007 року він не є позичальником.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.
Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній, просить її задовольнити. 
Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, представник стягувача ТОВ "ФК "Довіра і гарантія" в судове засідання не з`явився, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає підстави для проведення апеляційного розгляду справи в його відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргадо задоволення не підлягає , виходячи з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-10491/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11114637000 від 07.02.2007 року, сума якої станом на 13.01.2010 року складала 81 452, 62 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 651 490, 84 грн, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1 700 грн судового збору (т. 1 а.с. 256-259, 289-290).
12.09.2011року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчі листи № 2-10491/10 про стягнення в користь ПАТ «Укрсиббанк» з кожного із боржників заборгованості в зазначеному розмірі (т. 2 а.с.5-6).
17.01.2015 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Колодчук С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46027423 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за виконавчим листом № 2-10491/10 (т. 2 а.с. 7).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.03.2016 року замінено стягувача у виконавчому провадження з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра і гарантія» (т. 2 а.с. 32-33).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.03.2017 року за поданням Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві видано дублікат виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 2-10491/10 від 12.09.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 651 490, 84 грн (т. 2 а.с. 55).
Постановою ВП № 46027423 від 31.07.2019 року, при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 651 490,84 грн боргу, звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 , із здійсненням відрахування у розмірі 20 % щомісячно, до виплати загальної суми боргу 717 139,12 грн (а.с.68 т.2).
Постановою ВП № 60619763 від 25.11.2019 року при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на дитину, звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 із здійсненням відрахування в розмірі 70 %, з яких 1/2 частина всіх доходів поточні аліменти, інше - борг, який нарахувати з 21.03.2011 року по дату отримання постанови (т. 2 а.с. 67).
Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. 
Згідно вимог ч.ч. 1, 3-5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Тобто, суд може відстрочити виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин та тільки у випадку відкриття виконавчого провадження. 
Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).
Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Підставою для застосування ст. 435 ЦПК України і ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року в справі № 2-1230/11 незадовільний майновий стан, наявність на утриманні дітей не є підставою для розстрочки виконання рішення суду, оскільки при укладенні кредитного договору на умовах, зазначених в ньому, заявник повинен був враховувати розмір своєї заробітної плати чи інших доходів та усвідомлювати, що на час дії кредитного договору він несе зобов`язання щодо утримання дітей.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» у разі стягнення аліментів із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості 50 відсотків, за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.
Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із відсутності у заявника ОСОБА_1 виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком Тернопільського міськрайонного суду, оскільки він зроблений з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини, та відповідає наявним у справі доказам.
Так, за ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини виконання остаточних обов`язкових рішень національних судів становить невід`ємну частину провадження справи.
Європейський суд наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
З роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання", вбачається, що задоволення відповідних заяв можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). 
Вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Виходячи із вимог даної норми, відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством.
Таким чином, підставою для відстрочення виконання рішення є обставини, що ускладнюють виконання рішення. У вирішенні питання про відстрочення виконання рішення враховуються відсутність вини боржника у створенні обставин, що ускладнюють виконання рішення, тимчасовість перебування боржника у такому стані, а також мають бути враховані права стягувача.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Встановивши відсутність у заявника ОСОБА_1 виняткових обставин, які б могли бути підставою для відстрочки виконання рішення, суд першої інстанції, з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року в справі № 2-1230/11, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні вимог заявника.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом при прийнятті ухвали обставин, що мають істотне значення, і зокрема, відсутності в нього можливості передбачити те, що постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва буде здійснюватися відрахування в розмірі 70 % з його заробітної плати, внаслідок чого загальний розмір стягнення, що проводитимуться з нього, складатиме 90 % від його заробітної плати, колегія суддів відхиляє, оскільки проведення державним виконавцем стягнення у вищевказаному розмірі (90% з заробітної плати заявника), що не відповідає вимогам закону, може бути предметом розгляду відповідної скарги ОСОБА_1 , заявленої в порядку ст. 447 ЦПК України, а не підставою для відстрочки виконання рішення, як помилково вважає заявник. 
Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги в частині незаконності ухвали з посиланням на не визначення судом першої інстанції при її прийнятті ступеня вини заявника у виникненні спору, оскільки жодних доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 обставин, що могли би вплинути на виникнення вказаного спору, заявником суду не надано. Сам по собі факт, що за договором споживчого кредиту та заставу майна № 11114637000 від 07.02.2007 року він не є позичальником, не свідчить про відсутність його вини у виникненні спору, так як поручитель відповідає за зобов`язаннями позичальника нарівні з останнім.
Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 435 ЦПК України відстрочка виконання рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Оскаржувана судова ухвала, на думку колегії суддів, є достатньо мотивованою та прийнятою з дотриманням вимог закону.
Доводи, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , є аналогічними доводам його заяви про розстрочення виконання судового рішення та отримали судом першої інстанції належну правову оцінку.
Інших доводів, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду щодо безпідставності поданої заяви, апеляційна скарга не містить.
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч. 1; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1, 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2020 року - залишити без змін. 
Судовий витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 17 серпня 2020 року.

Головуючий 
Судді