Справа № 344/2599/20 
Провадження № 22-ц/4808/588/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Бойчука Л.М.
з участю                 ОСОБА_1 його адвоката Халуса М.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Домбровської Г. В. у м.Івано-Франківськ,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про визнання виконавчого листа від 06 листопада 2009 року таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2009 року стягнуто в солідарному поряду з нього та ОСОБА_2 в користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 4410,15 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 33958,15 грн., заборгованості за кредитним договором №202409-CRED від 22.01.2008 року, 339,58 грн. судового збору і 30,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. На виконання вищевказаного судового рішення 06 листопада 2009 року Івано-Франківським міським судом по вказаній цивільній справі видано виконавчий лист. Посилаючись на те, що ним сплачено суму заборгованості за кредитним договором на підставі укладеної з банком додаткової угоди №1 до кредитного договору №202409 – cred, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист про стягнення з нього в користь ПАТ КБ «Приват банк» в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 4410,15 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 33958,15 грн. 339,58 грн. судового збору і 30,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з поставленням нової про задоволення заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано довідку про те, що у нього відсутня заборгованість за кредитним договором та не перевірена вказана обставинна, що є підставою визнання виконавчого листа таки, що не підлягає виконанню. Крім того, посилання суду на те, що заявником не долучено копію виконавчого листа на підтвердження факту відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам ст. 185 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
        ОСОБА_1 в судовому засідання підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити. 
Інші  учасники  справи  у  встановленому  законом  порядку  повідомлені  про дату, час і місце розгляду справи,  проте  у  судове  засідання  не  з`явились, що  відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України  не перешкоджає розгляду справи у  їх  відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявна інформація повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа втаким, що не підлягає виконанню , суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження факту відсутності його обов`язку згідно виконавчого листа не надано. В той же час, поняття «відсутність обов`язку боржника згідно виконавчого листа» та «фактичне виконання боржником обов`язку згідно виконавчого листа» в процесуальному розумінні не є тотожними. Інших передбачених частиною 2 статті 432 Цивільного процесуального кодексу України підстав для визнання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду у справі  № 2-2140/2009 таким, що не підлягає виконанню, суду не надано, а судом таких обставин не встановлено. Крім того, згідно судового рішення в даній цивільній справі заборгованість за кредитним договором було стягнуто також і з громадянина ОСОБА_2 , а не тільки з ОСОБА_1 .
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2009 року стягнуто в солідарному поряду з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 4410,15 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 33958,15 грн., заборгованості за кредитним договором №202409-CRED від 22.01.2008 року, 339,58 грн. судового збору і 30,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи
Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
У постанові від 27 вересня 2018 року у справі №910/23408/17 Верховний Суд зазначив, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України - визнати інший виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Також судом установлено, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту видачі виконавчого листа на виконання рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2009 року яким стягнуто в солідарному поряду з нього та ОСОБА_2 в користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 4410,15 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 33958,15 грн., заборгованості за кредитним договором №202409-CRED від 22.01.2008 року, 339,58 грн. судового збору і 30,00 грн. витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та не надано доказів на підтвердження факту відкриття виконавчого провадження за ним.
У матеріалах справи відсутні докази про видачу виконавчого листа з приводу примусового виконання зазначеного судового рішення. 
Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
       Разом з тим, відповідно ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов правильного висноку відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, так як ним не подано доказів про видачу виконавчого листа щодо примусового виконання рішення суду у цій справі.
Суд відхиляє доводи апеляційною скарги, про те, що судом не витребувано такий виконавчий лист, оскільки заявником відповідного клопотання не подавалось. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складений 08 липня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський