У Х В А Л А
Іменем України 
 
01 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/18697/18
провадження № 51-4145 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника   ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2019  року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого мерчендайзером у приватного підприємця ОСОБА_6 , неодруженого, раніше не судимого, визнано  винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 липня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
 
Згідно з вироком, 24 вересня 2018 року, близько 18 год., ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні кв.   АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою умисного протиправного позбавлення життя іншої людини, під час сварки з ОСОБА_7 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому один удар ножем в ділянку грудної клітки, внаслідок чого, вищевказаними, умисними, протиправними діями спричинив потерпілому, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 505 від 07 листопада 2018 року, тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани грудної клітки по її передній поверхні справа, що проникає в грудну порожнину з подальшим ушкодженням серцевої сорочки та висхідної частини дуги аорти, ускладнених гемоперикардом та незначним правобічним гемотораксом, яке ускладнилось гострою серцевою недостатністю через неможливість серцю розширюватись, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент їх заподіяння і які в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого на місці події.
 
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд.  Вважає, що дії його підзахисного кваліфіковані неправильно, оскільки умислу на заподіяння смерті потерпілому він не мав, а лише хотів налякати останнього, у результаті чого умисно заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України. Захисник вважає, що суд, при призначенні ОСОБА_5 покарання, не повною мірою врахував як обставини, що його пом`якшують, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними та аморальними діями потерпілого, відсутність завданої шкоди потерпілим та позитивну характеристику                       ОСОБА_5 . З урахуванням наведеного, на думку захисника, є  підстави для призначення ОСОБА_5 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленого ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу. 
 
Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.
 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_5 не мав умислу на вбивство потерпілого та його дії неправильно кваліфіковано судом першої інстанції, не знайшли підтвердження при перегляді апеляційним судом, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
 
Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
 
У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
 
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
 
Умисел має дві характерні ознаки – інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна – це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова – наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
 
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.
 
Суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів встановив, що ОСОБА_5 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому один удар ножем в ділянку грудної клітки. Також судом, крім іншого, було взято до уваги висновки судово-медичних експертиз № 505 від 07 листопада 2018 року та № 61-МК від 09 листопада 2018 року, показання ОСОБА_5 , про те, що він, 24 вересня 2018 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в своїй квартирі, в ході конфлікту з ОСОБА_7 , який виник через те, що потерпілий ображав нецензурними словами його матір під час телефонної розмови, наніс йому один удар ножем в ділянку грудної клітки, через що потерпілий в подальшому помер на місці; показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , у яких відсутні будь-які протиріччя, вони є логічними, послідовними, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню і впливають на оцінку дій ОСОБА_5 . Так, зокрема, свідок ОСОБА_10 показав, що в той день, він та ще четверо чоловіків у квартирі ОСОБА_5 вживали алкогольні напої, де між потерпілим та обвинуваченим виникла суперечка, причини якої він не знає, після чого він заснув у кімнаті, а коли прокинувся, побачив, що потерпілий лежить на ліжку, а ОСОБА_5 сказав, що вбив його, бо той образив його матір; свідок ОСОБА_9 який показав суду, що 24 вересня 2018 року, він, ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та чоловік на ім`я ОСОБА_11 вживали алкогольні напої, внаслідок чого  він заснув, а прокинувшись, побачив, що ОСОБА_7 відходив від столу і впав на ліжко, а обвинувачений сказав, що той образив його матір, тому таке сталось. Після чого, він викликав швидку допомогу та бачив, як у потерпілого був поріз на футболці в районі грудей.
 
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка засудженого ОСОБА_5 , механізм, характер, спосіб завдання, сила удару та локалізація тілесного ушкодження, а також знаряддя злочину – ніж, безумовно, вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілого.
 
Суд вірно врахував дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що ОСОБА_5  наніс удар ножем -ріжучим  інструментом, а тому була велика ймовірність того, що при його застосуванні  можна заподіяти смерть потерпілому, а також локалізацію поранення – грудна клітка, де знаходяться життєво-важливі органи. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за  ч. 1 ст. 115 КК України. 
 
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.
 
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, а також дані про особу засудженого, його молодий вік, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість тілесного ушкодження, завданого потерпілому, спосіб його заподіяння, попередню поведінку потерпілого, інформацію про стан його здоров`я, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та за допомогою до них не звертався, відомості про те, що він не судимий та позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, а також думку потерпілої ОСОБА_12 , яка наполягала на призначенні йому суворого покарання. Обставинами,  що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставиною, що його обтяжує - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
 
 Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд належним чином умотивував своє рішення про можливість призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, однак при цьому суд не встановив підстав для застосування до засудженого положень ст. 69 КК України. 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за скаргами прокурора, ОСОБА_5 та його захисника, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення.Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судових рішень не встановлено. 
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника   ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від                  10 жовтня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                            ОСОБА_3