Постанова
Іменем  України
 
22 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/9612/15-ц
 
провадження № 61-40249св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк»,
третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 
2018 року в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., 
Панченка М. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.   Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі - 
ПАТ «Європейський газовий банк»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 жовтня 2014 року він працював 
у ПАТ «Європейський газовий банк» та 11 березня 2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату на підставі 
пункту 1 статті 40 КЗпП України. Проте, після звільнення відповідачем не було проведено з ним остаточного розрахунку. Вважав, що внаслідок тривалої невиплати заробітної плати та інших платежів при звільненні йому завдано моральної шкоди.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь із відповідача: заборгованість з виплати заробітної плати, компенсацію відпускних при звільненні; вихідну допомогу при звільненні, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 12 березня 2015 року 
по 22 жовтня 2015 року в сумі 125 673,63 грн та моральну шкоду 
в сумі 20 000,00 грн.
Справа розглядалась неодноразова судами апеляційної та касаційної інстанцій.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто 
з ПАТ «Європейський газовий банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати, вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 140 673,63 грн та моральну шкоду в розмірі 
5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у порушення вимог 
статей 46, 116 КЗпП України відповідач не провів з позивачем розрахунок при його звільненні. Разом з тим, виходив з того, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порушення процедури про банкротство роботодаця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчий дій органами державної виконавчої влади, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця 
у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Європейський газовий банк» задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року змінено 
у частині стягнення середнього заробітку та стягнення судового збору. Зменшено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку 
при звільненні, що підлягає стягненню з ПАТ «Європейський газовий банк» на користь ОСОБА_1 з 125 673,63 грн до 85 386,02 грн. Стягнуто 
з ПАТ «Європейський газовий банк» на користь держави судовий збір 
в сумі 1 097,46 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу 
ПАТ «Європейський газовий банк» задоволено частково. Скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року та справу передано 
до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року 
в частині вимог про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати змінено та викладено резолютивну частину в такій редакції: стягнуто 
з ПАТ «Європейський газовий банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 3 395, 75 грн. Стягнуто 
з ПАТ «Європейський газовий банк» на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в частині вимог про стягнення вихідної допомоги, компенсації відпускних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості із виплати заробітної плати при звільненні, проте лише у розмірі 3 395,75 грн. 
Крім того, судом першої інстанції не було враховано та не надано належної оцінки тому, що компенсація відпускних при звільненні передбачена протягом усього періоду ліквідації банку, позачергово, проте у межах кошторису витрат, затвердженого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Судом першої інстанції не враховано обставин справи, зокрема: перебування роботодавця на стадії ліквідації та норми спеціального закону, не з`ясовано питання дотримання банком встановленої процедури виплат, 
у той час як згідно матеріалів справи, загальна сума грошових коштів, 
що належала до виплати, значно перевищувала залишок коштів 
на накопичувальному рахунку відповідача, а тому зроблено необґрунтовані висновки щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Також, залишилась поза увагою суду й відсутність обґрунтувань позивачем дій чи бездіяльності відповідача в частині посилань на заподіяння йому моральних та душевних страждань, ураховуючи те, що на момент працевлаштування до акціонерного товариства «Європейський газовий банк» позивач знав та розумів, що банк визнано неплатоспроможним 
та в ньому запроваджена тимчасова адміністрація.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 31 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Дарницького районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2020 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ПАТ «Європейський газовий банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні, моральної шкоди призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що невиплата звільненому працівникові усіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, 
є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Заявник посилався 
на те, що відповідач повного розрахунку з ним при звільненні не здійснив, 
а виплатив лише частину коштів. 
Вважав, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідив надані докази у їх сукупності, 
у зв`язку із чим неправильно застосував норми матеріального права 
та позбавив його гарантій, які гарантовані йому трудовим законодавством України, зокрема статтями 47, 83, 116 КЗпП України. 
Зазначав, що неправомірні дії відповідача щодо невиплати належних йому сум при звільненні призвели до його моральних та душевних страждань, 
які виражалися у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з сім`єю, друзями та іншими оточуючими людьми, проте апеляційним судом безпідставно відмовлено у відшкодуванні йому такої шкоди.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив 
ПАТ «Європейський газовий банк» на касаційну скаргу у якому зазначено, 
що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 20 жовтня 2014 року перебував у трудових відносинах 
із ПАТ «Європейський газовий банк» (а. с. 6 т.1).
Наказом ПАТ «Європейський газовий банк» від 11 березня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності штату, згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Станом на час звільнення ОСОБА_1 ПАТ «Європейський газовий банк» останньому не сплачено заробітну плату та вихідну допомогу при звільнені на загальну суму 15 000,00 грн.
На підставі Постанови Правління Національного Банку України від 16 липня 2014 року № 424 ПАТ «Європейський газовий банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 листопада 2014 року № 121 розпочато процедуру виведення ПАТ «Європейський газовий банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2014 року № 150 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Європейський газовий банк» (а. с. 12 т. 1).
2.   Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Статтею 21 КЗпП України встановлено, що передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум 
у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору 
про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим, статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.
Згідно пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 17 статті 2 Закону уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Процедура ліквідації банку, наслідки початку процедури ліквідації банку, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації, заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів та інші питання ліквідації банків викладені у розділі VIII Закону.
З дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) (пункт 1 частини другої статті 46 Закону).
Законом передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку повноваження органів управління банку здійснює, зокрема, уповноважена особа Фонду (пункт 1 частини першої статті 48 Закону).
Відповідно до частини другої статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо 
це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.
Оскільки на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій 
у ПАТ «Європейський газовий банк» вже було розпочато процедуру ліквідації, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, було неможливим.
Відповідно до наведених вище приписів Закону після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів 
є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.
Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.
Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації 
як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.
Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж 
це передбачено Законом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18).
Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно визначився 
з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, 
які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що при звільненні позивача з роботи відповідач 
не сплатив йому всіх сум, що належать до сплати, а вчинив такі дії лише 
у грудні 2015 року, обґрунтовано вважав, що сам по собі факт відсутності коштів у відповідача не є підставою для відмови у стягненні цих коштів, проте ураховуючи те, що банк, як роботодавець позивача, перебував на стадії ліквідації, а загальна сума коштів, які необхідно було сплатити позивачу при звільненні значно перевищувала залишок коштів на накопичувальному рахунку відповідача, дійшов правильного висновку про стягнення 
з ПАТ «Європейський газовий банк», як роботодавця ОСОБА_1 , 
на користь останнього лише коштів із заборгованості із виплати заробітної плати.
Разом з тим, встановивши, що позивач на момент працевлаштування 
до ПАТ «Європейський газовий банк» знав та розумів те, що банк визнано неплатоспроможнім та у ньому запроваджена тимчасова адміністрація 
та ураховуючи відсутність обґрунтувань позивачем дій чи бездіяльності 
у частині посилань на заподіяння йому моральних та душевних страждань, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні таких вимог.
При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, 
що їх регулює.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, 
які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча 
пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його 
не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При вирішенні вказаної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович