ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р.	Справа № 440/4736/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Гіглава О.В., м. Полтава) від 25.02.2020 року (повний текст складено 05.03.2020 року) по справі № 440/4736/19
за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"
до Головного управління ДПС у Полтавській області
про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 13.09.2019 р. № 1/16-01 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, прийняте виконуючим обов`язки начальника Головного управління ДПС у Полтавській області .
В обґрунтування позовних вимог зазначив про недотримання відповідачем вимог норм статті 95 Податкового кодексу України, яка полягає у дотриманні порядку продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Вказане має наслідком визнання протиправним та скасування спірного рішення від 13.09.2019 р. № 1/16-01 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу. Зазначає, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі комунальних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу. Лише якщо всі перелічені вище заходи не дали результати застосуванню підлягає стаття 96 Податкового кодексу України. Вказує, що пункт 95.5 статті 95 Податкового кодексу України є обмеженим у застосуванні у випадку наявності зобов`язань держави щодо повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, зауважуючи на тому, що станом на 13.09.2019 у КП ПОР "Полтававодоканал" була наявна переплата по податку - єдиний соціальний внесок в розмірі 2304027,18 грн. Наголошує на тому, що податковий борг підприємства виник через невідповідність фактичної вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Окрім цього, вказує, що законодавством України передбачено умови й порядок погашення податкового боргу з податку на додану вартість надавачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Відтак, погашення податкового боргу позивачем мало відбутися на підставі договору про організацію взаєморозрахунків відповідно до механізму погашення податкової заборгованості за рахунок субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах, як передбачено Законом України "Про Державний бюджету України на 2017 рік" та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України 18.05.2017 №332. Наразі існує судове рішення, що набрало законної сили, яке передбачає зобов`язання держави перед КП ПОР "Полтававодоканал". Також, підприємство вважає необґрунтованим прийняте рішення, оскільки останнє не містить розміру податкового боргу підприємства.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі № 440/4736/19 позовні вимоги задоволено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що КП ПОР "Полтававодоканал" (код ЄДРПОУ 03361661) зареєстроване у встановленому законом порядку в якості юридичної особи та перебуває на обліку в податковому органі як платник податків, в тому числі податку на додану вартість (а.с. 16-17).
Відповідно до статуту КП ПОР "Полтававодоканал", останнє є комунальним унітарним комерційним підприємством, заснованим на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області (а.с. 121-134).
Станом на 13.09.2019 р. згідно інтегрованих карток платника КП ПОР "Полтававодоканал" у останнього обліковувався податковий борг у розмірі 11512538,59 грн., в тому числі податковий борг по податкових деклараціях з ПДВ – 5173997,89 грн. (по податкових деклараціях за жовтень 2018 року – 1168477,89 грн., листопад 2018 року – 2619,00 грн., грудень 2018 року – 1229,00 грн., січень 2019 року – 999692,00 грн., лютий 2019 року – 989739,00 грн., березень 2019 року – 1000002,00 грн., квітень 2019 року – 1012239,00 грн) (а.с. 65-103).
У зв`язку з цим, 13.09.2019 р. виконуючим обов`язки начальника Головного управління ДПС у Полтавській області Рябковою А.М. винесено рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу № 1/16-01, в якому зазначено, що відповідно до п. 95.5 ст. 95 Податкового кодексу України вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах КП ПОР "Полтававодоканал".
Не погодившись з вказаним рішенням, КП ПОР "Полтававодоканал" оскаржило його до ДФС України (скарга від 26.09.2019 № юр/3633) (а.с. 20-27).
Рішенням про результати розгляду скарги від 18.11.2019 р. № 9895/6/99-00-10-05-15 ДФС України залишила рішення керівника ГУ ДПС у Полтавській області від 13.09.2019 р. № 1/16-01 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках в рахунок погашення податкового боргу без задоволення, а скаргу КП ПОР "Полтававодоканал" від 26.09.2019 р. № юр/3633 – без змін (а.с. 29-31).
Позивач не погодився з рішенням від 13.09.2019 р. №1/16-01 та звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що змінами до ПК України, внесеними Законом № 1797-VІІІ від 21.12.2016 р., який набрав чинності з 01.01.2017 р., контролюючим органам надано можливість стягнення податкового боргу за самостійно задекларованими грошовими зобов`язаннями без рішення суду. Вказав, що обов`язковою умовою для стягнення коштів в порядку п. 95.5 ст. 95 ПК України є наявність у платника податків заборгованості по самостійно нарахованим зобов`язанням, а КП ПОР «Полтававодоканал» є боржником но сплаті податків до бюджету. Так, заборгованість цього платника податків по ПДВ виникла у вересні 2016 та станом на 13.09.2019 р. (дата прийняття оскаржуваного рішення про стягнення коштів) складала 11512538,59 грн., в тому числі податковий борг по податкових деклараціях з ПДВ, який перевищував 5 мільйонів гривень та не сплачувався (погашався) протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати - 5173997,89 грн. (по податкових деклараціях за жовтень 2018 - 1 168 477,89 грн., листопад 2018 - 2 619,00 грн., грудень 2018 - 1 229,00 грн., січень 2019 - 999 692,00 грн., лютий 2019 - 989 739,00 грн., березень 2019 - 1 000 002,00 грн., квітень 2019 - 1 012 239,00 грн.).
Також зазначив, що відповідачем здійснено заходи стягнення з рахунків КП ПОР «Полтававодоканал» за податковим боргом і вказана обставина підтверджується: рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі 1640/2923/18 (рішення суду набрало законної сили - 16.04.2019); рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі 816/1513/18 (рішення суду набрало законної сили - 03.12.2018); - рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі 440/4596/18 (рішення суду набрало законної сили - 20.05.2019).
З огляду на вищенаведене вказує, що ГУ ДПС у Полтавській області послідовно дотримується реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених ст. 95 ПК України, а саме: надіслало КП ПОР «Полтававодоканал» податкову вимогу форми «Ю» № 3312-17 від 07.10.2016 р., а потім звернулося з позовом про стягнення коштів з його рахунків (рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справах №№ 1640/2923/18, 816/1513/18, 440/4596/18).
Апелянт також вказав, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі комунальних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу. Якщо усі перелічені заходи не мали результатом погашення податкового боргу комунального підприємства, то податковий орган вчиняє дії, передбачені статтею 96 ПК України, для залучення коштів (майна) органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке підприємство, для погашення податкового боргу останнього.
Також апелянт послався на те, що листом ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 № 1676/10/16-31-50-10-15 повідомлено КП ПОР «Полтававодоканал» про наявність боргу та долучено рішення від 13.09.2019 р. № 116-01 назва якого деталізує алгоритм стягнення коштів, а саме - з рахунків платника податків у банках у рахунок погашення податкового боргу, а не з рахунків органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах, як це розтлумачив суд першої інстанції, без врахування позиції відповідача.
Щодо посилання суду першої інстанції на те, що рішення від 13.09.2019 №1/16-01 не містить розміру податкового боргу позивача, що підлягає стягненню та періоду його виникнення, що свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення, апелянт вказав, що  наказом Державної фіскальної служби України від 20.02.2017 року № 107 затверджена примірна форма рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу. Вказав, що примірна форма рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, яка затверджена наказом ДФСУ від 20.02.2017 № 107 не передбачає зазначення інформації про розмір податкового боргу платника податків, що підлягає стягненню та період його виникнення.
Також зазначив, що листом ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 № 1676/10/16-31-50-10-15 надано для КП ПОР «Полтававодоканал» детальну інформацію про наявність станом на 13.09.2019 (тобто на дату прийняття такого рішення) податкового боргу, який складає 11512538,59 грн, що в свою чергу надає можливість платнику податків з`ясувати розмір податкового боргу, який підлягає стягненню.
Враховуючи вищезазначене, відповідач вважає, що рішення № 1/16-01 від 13.09.2019 р. про стягнення коштів платника податків з рахунків у байках у рахунок погашення податкового боргу прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 88 ПК України, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.
Порядок стягнення податкового боргу платників податків, крім фізичних осіб, регулюється статтями 95 - 99 ПК України.
Пунктом 95.1 статті 95 ПК України визначено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 ПК України).
Вищенаведене узгоджується з приписами пункту 59.1 статті 59 ПК України, за якими у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
З тим, з матеріалів справи слідує, що оскаржуване рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, прийнято відповідачем з посиланням на приписи п. 95.5 ст. 95 ПК України, відповідно до якої у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.
При цьому, порядок погашення податкового боргу державних підприємств, які не підлягають приватизації, та комунальних підприємств, визначений статтею 96 Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 96.1 ст. 96 ПК України, у разі якщо сума коштів, отримана від продажу внесеного в податкову заставу майна комунального підприємства, не покриває суму його податкового боргу і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням публічних торгів, або у разі відсутності у такого боржника власного майна, що відповідно до законодавства України може бути внесено в податкову заставу та відчужено, контролюючий орган зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно такого платника податків, з поданням щодо прийняття рішення про: виділення коштів місцевого бюджету на сплату податкового боргу такого платника податків. Рішення про фінансування таких витрат розглядається на найближчій сесії відповідної ради; затвердження плану досудової санації такого платника податків, який передбачає погашення його податкового боргу; ліквідацію такого платника податків та призначення ліквідаційної комісії; прийняття сесією відповідної ради рішення щодо порушення справи про банкрутство платника податків.
Згідно з п. 96.3. ст. 96 ПК України відповідь щодо прийняття одного із зазначених у пунктах 96.1 та 96.2 цієї статті рішень надсилається контролюючому органу протягом 30 календарних днів з дня направлення звернення.
У разі неотримання зазначеної відповіді у визначений цим пунктом строк або отримання відповіді про відмову у задоволенні його вимог контролюючий орган зобов`язаний звернутися до суду із позовною заявою про звернення стягнення податкового боргу на кошти державного органу чи органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке державне (комунальне) підприємство або його майно.
Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до Статуту КП ПОР "Полтававодоканал" належить до спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ, міст Полтавської області і передане в управління Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської ОДА. Засновником підприємства є Полтавська обласна рада. Власником підприємства є територіальні громади сіл, селищ і міст Полтавської області в особі Полтавської обласної ради. Підприємство як юридична особа, має самостійний баланс, поточні, валютні, та інші рахунки в установах банків. Майно підприємства є спільною (комунальною) власністю територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і закріплюється за підприємством на праві господарського відання.
Колегія суддів зазначає, що особливості погашення податкового боргу комунальних підприємств, встановлені ст. 96 ПК України, не змінюють послідовність реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених ст. 95 ПК України, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Так, згідно з п. 95.1 цієї статті ПК України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Для цього орган державної податкової служби звертається в порядку пункту 95.3 статті 95 ПК України до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі. Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття органом державної податкової служби рішення про погашення усієї суми податкового боргу.
Згідно з п. 95.5 ст. 95 ПК України у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.
У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що податковим законодавством встановлено особливий порядок погашення заборгованості платників податків (у тому числі комунальних підприємств) перед бюджетами та визначено перелік заходів, які повинен здійснити контролюючий орган у певній послідовності для примусового стягнення податкового боргу, а саме: звернутись до суду з вимогою про стягнення коштів з рахунків у банку; отримати судовий дозвіл на погашення усієї суми боргу за рахунок майна; провести торги з продажу майна, внесеного в податкову заставу.
При цьому, колегія суддів зазначає, що право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рішенням керівника виникає у контролюючого органу у разі, якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень і не сплачується грошове зобов`язання протягом 90 календарних днів, наступних за останнім граничного строку сплати зобов`язання.
Якщо усі перелічені заходи не мали результатом погашення податкового боргу комунального підприємства, то податковий орган вчиняє дії, передбачені статтею 96 ПК України, для залучення коштів (майна) органу місцевого самоврядування, в управлінні якого перебуває таке підприємство, для погашення податкового боргу останнього.
Таким чином, ст. 96 ПК України застосовується лише тоді, коли процедура стягнення боргу за рахунок коштів, які знаходяться у власності платника, передбачена статтею 95 Податкового кодексу України, з будь-яких причин, вказаних в законі, не вирішила проблему погашення боргу.
Як зазначалося вище, оскаржуване рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, прийнято відповідачем з посиланням на приписи саме п. 95.5 ст. 95 ПК України і цим рішення податковим органом вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу підприємства позивача шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів та інших фінансових установах.
Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 95.5 ст. 95 ПК України у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.
З аналізу наведеної норми слідує, що погашення податкового боргу платника податків за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу здійснюється шляхом стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках.
В той же час, з оскаржуваного рішення податкового органу вбачається, ним вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу підприємства позивача шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, а також органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах.
Тобто, крім стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, вирішено здійснити погашення усієї суми податкового боргу позивача також і шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах.
Проте, колегія суддів зауважує, що приписами п. 95.5 статті 95 ПК України, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 13.09.2019 р., не передбачено погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ.
Посилання апелянта на те, що ГУ ДПС у Полтавській області послідовно дотримується реалізації стадій стягнення податкового боргу, визначених ст. 95 ПК України, а саме: надіслало КП ПОР «Полтававодоканал» податкову вимогу форми «Ю» № 3312-17 від 07.10.2016 р., а потім звернулося з позовом про стягнення коштів з його рахунків (рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справах №№ 1640/2923/18, 816/1513/18, 440/4596/18) висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки оскаржуване позивачем рішення від 13.09.2019 р., в першу чергу, є неправомірним не у зв`язку з недотриманням податковим органом алгоритму стягнення податкового боргу з комунального підприємства, а у зв`язку з тим, що приписами ст. 95 ПК України не передбачено права контролюючого органу ініціювати стягнення податкового боргу шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ.
Що стосується посилання апелянта на те, що листом ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 р. № 1676/10/16-31-50-10-15 повідомлено КП ПОР «Полтававодоканал» про наявність боргу та долучено рішення від 13.09.2019 р. № 116-01 назва якого деталізує алгоритм стягнення коштів, а саме - з рахунків платника податків у банках у рахунок погашення податкового боргу, а не з рахунків органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах, колегія суддів зазначає, що адміністративним судом надається оцінка спірному рішенню щодо його відповідності вимогам ст. 2 КАС України виходячи не з його назви, а змісту такого рішення, в якому податковий орган, всупереч вимогам ст. 95 ПК України, вирішив стягнути податковий борг, зокрема, і шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ, що не передбачено нормами податкового законодавства.
При цьому, колегія суддів зазначає, що органи, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів не відносяться до установ банку, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.
Статтею 6 цього Закону визначено, що банки в Україні створюються у формі акціонерного товариства або кооперативного банку.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.
Відповідно до ст. 338 Господарського кодексу України кооперативний банк - це банк, створений суб`єктами господарювання, а також іншими особами за принципом територіальності на засадах добровільного членства та об`єднання пайових внесків для спільної грошово-кредитної діяльності.
Згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках.
Отже, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів не відносяться до установ банку.
Також, колегія суддів зазначає, що рішення відповідача від 13.09.2019 р. не містить розміру податкового боргу позивача, що підлягає стягненню та періоду його виникнення, що свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення.
Посилання відповідача на дотримання ним примірної форми рішення, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України № 107 від 20.02.2017 р. колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий наказ в Міністерстві юстиції України не зареєстрований, не нормативним актом, а є внутрішнім документом рекомендаційного характеру.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 13.09.2019 р. № 1/16-01 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу є неправомірним та підлягає скасуванню.
Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі № 440/4736/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі № 440/4736/19 – залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року по справі № 440/4736/19 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  06.07.2020 року