ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6884/19  Номер провадження 22-ц/814/2106/20	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" 
на рішення Київського районного суду м. Полтава від 23 липня 2020 року (повний текст складено 28.07.2020 року) 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 18 листопада 2019 року, на своє звернення, він отримав відповідь з Шевченківського ВДВС міста Полтави ГТУЮ в Полтавській області, з якої дізнався, що на виконанні у вказаному відділі перебуває виконавче провадження №59240732 по виконавчому листу №617/795/16-ц від 23.01.2017 року, виданому Вовчанським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором №НАН2А000140153 від 07 квітня 2004 року в розмірі 90000,00 грн. та 1378,00 грн. судових витрат. 

Зазначає, що, з матеріалів судової справи він дізнався, що є поручителем по кредитному договору №НАН2А000140153 від 07 квітня 2004 року, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , на підставі договору поруки № НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року. Також дізнався, що в матеріалах вказаної цивільної справи міститься договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, сторонами якого були ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Проте, з ОСОБА_2 він ніколи знайомий не був, такої людини не знає, свою згоду на залучення в якості поручителя нікому не давав та ніяких документів з цього приводу не підписував, та хто підписав за нього договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року від його імені він (позивач) не знає. 
Вказує, що про існування даного договору поруки він дізнався після отримання 18 листопада 2019 року відповіді на його звернення.
З урахуванням наведеного прохав суд визнати недійсним договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 23 липня 2020 рокупозов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору поруки недійсним, задоволено.
Визнано недійсним договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, сторонами у якому зазначені ОСОБА_1 (як поручитель) та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (як банк).
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 768,40 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився відповідач АТ КБ«ПриватБанк», представник якого, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування доводів скарги зазначають, що при укладенні спірного договору між позивачем та відповідачем вимоги ст.ст.207,547 ЦК України виконані: договір укладено в письмовій формі та підписаний сторонами.
Вважають, що за недоведеності позивачем неналежності його підпису в оспорюваному договорі висновком експертизи, оскільки суд не може оцінювати /не/дійсність підпису, були відсутні підстави ухвалювати оскаржуване рішення.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебувало виконавче провадження №59240732 з примусового виконання виконавчого листа №617/795/16-ц від 23 січня 2017 року, виданого Вовчанським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №НАН2А000140153 від 07 квітня 2009 року в розмірі 90000,00 грн. та судових витрат у розмірі 1378 грн (а.с.6).
Підставою для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості став договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, укладений від імені ОСОБА_1 (поручитель) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) в особі начальника юридичного департаменту філії Полтавське головне регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» Плеханова Ігоря Олександровича (а.с.5).
Предметом вказаного договору є надання поруки Поручителем перед кредитором за виконання боржниками, вказаними у Додатку-1 до цього договору (Боржники), своїх обов`язків, що випливають з Кредитних договорів, вказаних у Додатку — 1 до цього договору (Кредитні договори), згідно яких кредитор надає боржникам кредит у сумі, вказаній у Додатку -1 до цього договору, а Боржники зобов`язуються повернути кредит в строки, зазначені в кредитних договорах, сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі та в строки, визначені кредитними договорами, а також сплачувати винагороди , пеню, штрафи та інші платежі відповідно до умов кредитних договорів.
Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов`язків за Кредитними договорами в розмірі, передбаченому Додатком - 1, котрий є невід`ємною частиною даного договору поруки.
Поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений.
У випадку невиконання Боржниками якого-небудь обов`язку, передбаченого кредитними договорами, Боржники і Поручитель відповідають перед Кредитором у відповідності з докладеними на них обов`язками та в розмірі, передбаченому Кредитними договорами (Боржники) та договором поруки (Поручитель).
У випадку невиконання Боржниками якого-небудь обов`язку, передбаченого Кредитними договорами, Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку.
Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмовій вимозі Кредитора, впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання вимоги зазначеної в п. 5 цього договору.

При цьому, як установлено, підставою для даного позову стало невизнання ОСОБА_1 факту підписання ним вказаного договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 підписав договір поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, зокрема, оригіналу цього договору, відповідач суду не надав.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного. 

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В матеріалах справи міститься копія договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, пунктом 1.1 якого визначено, що ОСОБА_1 поручається перед кредитором (Банк) за виконання боржниками, вказаними у Додатку-1 до цього договору (Боржники), своїх обов`язків, що випливають з Кредитних договорів, вказаних у Додатку — 1 до цього договору (Кредитні договори), згідно яких кредитор надає боржникам кредит у сумі, вказаній у Додатку -1 до цього договору, а Боржники зобов`язуються повернути кредит в строки, зазначені в кредитних договорах, сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі та в строки, визначені кредитними договорами, а також сплачувати винагороди , пеню, штрафи та інші платежі відповідно до умов кредитних договорів.

При цьому, позивач вказує, що даного правочину не вчиняв, підписи у оскаржуваному договорі поруки виконані не ним, а іншою особою, відтак, з урахуванням наведеного, для з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в цьому договорі місцевим судом було постановлено ухвалу від 04.06.2020 року про витребування доказів, а саме: оригіналу договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, сторонами у якому зазначені ОСОБА_1 (як поручитель) та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (як банк), та яким забезпечено зобов`язання ОСОБА_2 перед КБ «ПриватБанк».
Як зазначено в ухвалі Київського районного суду м. Полтава від 04.05.2020 року, вказані докази були витребувані з метою подальшого призначення судової-почеркознавчої експертизи, щодо встановлення дійсності підпису ОСОБА_1 у спірному договорі.

Проте, як убачається з матеріалів справи, вказана експертиза проведена не була, оскільки відповідачем не надано оригіналу договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, укладеного між сторонами по справі, оскільки, згідно листа від 22 липня 2020 року №б/н, представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» повідомив місцевий суд про неможливість виконання ухвали суду, так як у АТ КБ «ПриватБанк» відсутній оригінал договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, сторонами у якому зазначені ОСОБА_1 (як поручитель) та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (як банк), яким забезпечено зобов`язання ОСОБА_2 перед КБ «ПриватБанк» (а.с.95).

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За положеннями статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відтак, місцевий суд, з урахуванням конкретних обставин справи, процесуальної поведінки представників відповідача, зокрема, щодо ненадання оригіналу спірного правочину, прийшов до вірного висновку про те, що вказані дії свідчать про ухилення відповідача від подання експерту оригіналу договору поруки, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи судом, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, а тому наявні підстави для застосування судом положень ст.109 ЦПК України, у зв`язку з чим заява позивача про визнання факту, для з`ясування якого судом було витребувано оригінал спірного договору, з метою подальшого призначення експертиза, визнана обґрунтованою та встановлено факт виконання підпису, проставленого в договорі поруки №№НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року від імені ОСОБА_1 , не ним, а іншою особою. з

У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Урахуванням наведеного, зокрема, встановлення факту не підписання позивачем договору поруки від 07 серпня 2009 року, місцевим судом було вірно встановлено наявність підстав для задоволення даного позову та спірний правочин визнано недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що при укладенні спірного договору між позивачем та відповідачем вимоги ст.ст.207,547 ЦК України виконані: договір укладено в письмовій формі та підписаний сторонами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріалами справи установлено недоведеність факту підписання позивачем спірного правочину з підстав, визначених ч.10 ст.84 ЦПК України.

Твердження апелянта про те, що за недоведеності, на підставі висновку експертизи, позивачем неналежності його підпису в оспорюваному договорі, суд не міг оцінювати /не/дійсність підпису, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідна експертиза не була проведена саме у зв`язку з неподанням відповідачем з неповажних причин за ухвалою суду оригіналу договору поруки №НАН2А000140153-П від 07 серпня 2009 року, а тому судом правомірно було застосовано норми процесуального права та визнано факт, з метою встановлення якого було витребувано вказаний доказ – договір поруки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",- залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтава від 23 липня 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця 

                                                                       О.В. Чумак