ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/112/20                                    Суддя першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Степанюка А.Г.,
суддів                                - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                              - Ліневській В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на проголошене о 10 годині 33 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, повний текст якого складено та підписано 19 березня 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області, у подальшому заміненого належним відповідачем - Головним управлінням ДПС у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Чернігівській області), про:
- визнання протиправною та скасування вимоги Чернігівського управління ГУ ДФС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 року №Ф-3754-53/У на суму 21  030,90 грн.;
- стягнення з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 коштів на відшкодування шкоди, заподіяними його протиправними рішеннями в сумі 23  321,99 грн., з яких: 21  030,90 грн. - сплачена сума вимоги; 2  103,09 грн. - сплачений виконавчий збір; 188,00 грн. - сплачений виконавчий збір.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року позов задоволено частково - визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Чернігівській області від 15.05.2019 року №Ф-3754-53У; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму боргу за вимогою ГУ ДФС у Чернігівській області від 15.05.2019 року №Ф-3754-53У у розмірі 21  030,90 грн. відповідно до квитанції від 20.01.2020 року №9, а також суму судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 1  000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки всупереч вимог чинного у 2004 - 2006 років законодавства органом державної податкової служби не було забезпечено зняття Позивача з обліку як платника податків, а відомості інформаційної картки платника не можуть бути підставою для нарахування єдиного внеску, то оскаржувана вимога прийнята без наявних на те правових підстав. Крім того, суд підкреслив, що сплата коштів за спірною вимогою, визнаною протиправною, свідчить про необхідність їх повернення ОСОБА_1 . Також суд зауважив, що належними і допустимими доказами підтверджується сплата Позивачем судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що кошти, сплачені у рамках виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваної вимоги, не можуть бути стягнуті з Відповідача у межах даного спору з огляду на те, вказані обставини не визначені Позивачем підставою позову.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, рішення суду в частині стягнення з ГУ ДПС у Чернігівській області сплаченої ОСОБА_1 суми єдиного внеску суперечить вимогам чинного законодавства, адже процедура повернення таких сум врегулювана наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 року №6, по-друге, суд не врахував визначену Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» процедуру державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою, адже відповідний запис внесено щодо ОСОБА_1 лише 26.12.2019 року, по-третє, реєстрація ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем протягом 2017 - 2019 років свідчить про правомірність нарахування Позивачу єдиного внеску на підставі даних інформаційної картки платника, по-четверте, оскаржувана вимога правомірно направлена на адресу державної реєстрації ОСОБА_1
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та зобов`язано учасників справи надати суду відомості щодо працевлаштування та доходів ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 року по 30.04.2019 року.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.07.2020 року.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ДПС у Чернігівській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець 31.03.1998 року та 17.05.2013 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради включено про нього відомості в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Крім того, з 31.03.1998 року ОСОБА_1 взятий на облік ДПІ у Чернігівському районі як платник єдиного внеску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.02.2020 року №1006280732 (а.с. 52-53). При цьому, згідно даних вже згаданого витягу 26.12.2019 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням.
При цьому Чернігівський окружний адміністративний суд встановив, що 02.09.2004 року ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Чернігові подано заяву про зняття з обліку платника податків у зв`язку з ліквідацією, згідно запису в якій знаття з обліку здійснено 05.12.2006 року (а.с. 82). Крім того, 05.12.2006 року Державною податковою інспекцією у м. Чернігові складено довідку №23045/Є/29-015, згідно якої ОСОБА_1 не має заборгованості зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та у зв`язку з ліквідацією за рішенням власника згідно рішення від 02.09.2014 року №5053 знятий з податкового обліку 05.12.2006 року (а.с. 81).
Судом першої інстанції також встановлено, що ГУ ДФС у Черкаській області на підставіц відомостей інформаційної картки платника складено та направлено на адресу ОСОБА_1 , зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вимогу від 15.05.2019 року №Ф-3754-53 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 21  030,90 грн. (а.с. 57), конверт з якою було повернуто контролюючому органу за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 58).
Крім іншого, судом першої інстанції також встановлено, що визначена у вимозі сума єдиного внеску була сплачена ОСОБА_1 02.02.2020 року (а.с. 14).
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а також Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 року №80, прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем було направлено оскаржувану вимогу безпідставно, оскільки Позивач був знятий з обліку платників єдиного внеску, а сам внесок було нараховано без проведення перевірки. Крім того, протиправність вимоги, на переконання суду першої інстанції, свідчить про наявність підстав для задоволення похідної позовної вимоги про стягнення єдиного внеску з Відповідача.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).
До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).
Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності в не залежності від отримання доходу від такої діяльності.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону про збір та облік обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону про збір та облік передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.
За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) для платника єдиного внеску - фізичної особи станом на 15.05.2019 року була затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Інструкція №449) та наведена у додатку 7 до вказаної Інструкції.
Згідно розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.
Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була виставлена автоматично сформована вимога від 15.05.2019 року № Ф-3754-53 щодо заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 21  030,90 грн. станом на 31.03.2019 року. Підставою для формування оскаржуваної вимоги були відомості щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску, відображені у картці особового рахунку Позивача, згідно даних якої, за твердженням Відповідача, така недоїмки мала місце до 09.02.2018 року в сумі 8  448,00 грн., до 31.01.2019 року в сумі 9  828,72 грн. та до 19.04.2019 року за І квартал 2019 року в сумі 2  754,18 грн.
При цьому, як вже було зазначено вище, положеннями Інструкції №449 передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Викладене, у свою чергу, вказує на помилковість доводів ОСОБА_1 про те, що Відповідачем безпідставно не було направлено на адресу Позивача оскаржувану вимогу невідкладно після виникнення в останнього заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску. 
У даному ж випадку оскаржувана вимога сформована та направлена ОСОБА_1 з огляду на те, що на кінець календарного періоду у нього збільшилася наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску, а згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.09.2018 року у справі №817/1061/17, прийняття контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) з порушенням строку визначеного Інструкцією №449, не звільняє платника податку від обов`язку сплатити борг з єдиного внеску та штрафних санкцій, застосованих за його несплату.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до абз. 1 п. 4 Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) може бути сформована на підставі: 1) актів документальних перевірок; 2) звітів платника про нарахування єдиного внеску; 3) облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.
Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №826/11623/16.
Відтак, висновок Чернігівського окружного адміністративного суду про те, що оскаржувана вимога безпідставно прийнята без проведення перевірки, не ґрунтується на нормах матеріального права.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості складання такої вимоги з огляду на підтвердження матеріалами справи зняття Позивача з обліку як платника єдиного внеску з 05.12.2006 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Пунктом 8.9 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 року №80 (далі - Інструкції №80) зняття з обліку фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності як платника податків здійснюється в порядку, відповідному для платників податків - юридичних осіб. На фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності поширюється дія пунктів 8.1 - 8.8 цієї Інструкції. Особливістю є лише те, що фізична особа після прийняття рішення про ліквідацію суб`єкта підприємницької діяльності подає до органу державної податкової служби, у якому вона зареєстрована як платник податків, такі документи:
- заяву про зняття з обліку платника податків за ф. N 8-ОПП (додаток 8), дата якої фіксується в журналі за ф. N 6-ОПП (додаток 6);
- оригінали документів, що видаються органами державної податкової служби платнику податків (свідоцтва, патенти, довідки за формою N 4-ОПП, інші довідки тощо) і підлягають поверненню до органу державної податкової служби, а також завірені органом державної податкової служби копії цих документів, якщо такі видавались та підлягають поверненню до органу державної податкової служби.
Відповідно до п. 8.1 Інструкції №80 з метою оподаткування ліквідацією платника податків або його філії, відділення чи іншого відокремленого підрозділу є ліквідація платника податків як юридичної особи або зупинення реєстрації фізичної особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а також ліквідація філії, відділення, відокремленого підрозділу платника податків, унаслідок якої відбувається закриття їх рахунків та/або втрата статусу як платника податків відповідно до законодавства.
Для зняття з обліку, у разі прийняття власником (власниками) або уповноваженим ним (ними) органом рішення про ліквідацію, платнику податків, крім військових частин - юридичній особі слід у 3-денний термін з дати прийняття рішення подати в орган державної податкової служби, в якому платник податків перебуває на обліку, зазначені у п. 8.9 Інструкції №80 документи.
Згідно п. 8.2 Інструкції №80 при одержанні органами державної податкової служби від платника податків заяви за ф. N 8-ОПП, а також на підставі інформації про порушення справи про банкрутство платника податків або звернення до суду, чи господарського суду з питання скасування державної реєстрації, органом державної податкової служби у місячний термін приймається рішення про проведення документальної перевірки таких платників і відповідні підрозділи розпочинають перевірку. 
Положеннями п. 8.3 Інструкції №80 після проведеної перевірки платника податків, у разі встановлення факту відсутності заборгованості перед Державним бюджетом України та місцевими бюджетами орган державної податкової служби знімає його з обліку. Зняття з обліку платника податків в органах державної податкової служби проводиться за наявності повідомлення від установи банку про закриття такому платнику рахунків. Після завершення процедури зняття з обліку орган державної податкової служби складає довідку про зняття з обліку платника податків за ф. N 12-ОПП (додаток 12), яку надсилає до органів державної реєстрації або органу, що здійснив реєстрацію. 
За правилами п. 8.4 Інструкції №80 зняття з обліку платника фіксується в журналі за ф. N 6-ОПП, а відмітка про зняття платника з обліку вводиться в районний рівень Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб або Державного реєстру фізичних осіб. Облікові справи про таких платників здаються до архіву органу державної податкової служби по закінченні звітного року.
Водночас, судовою колегією враховується, що із набранням чинності 01.07.2004 року Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» було створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Єдиний державний реєстр).
Відповідно до ст. 1 вказаного Закону Єдиний державний реєстр - це автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
За правилами ч. 1 ст. 17 Закону у редакції, яка була чинною станом на грудень 2006 року, відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.
Відповідно до ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі, зокрема, прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності. Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
Зі змісту положень ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у згаданій редакції випливає, що для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа повинні подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем; документ, що підтверджує внесення плати за публікацію повідомлення про прийняття фізичною особою - підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності.
Документи, які подаються для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, приймаються за описом, копія якого в день надходження документів видається (надсилається рекомендованим листом) заявнику з відміткою про дату надходження документів.
Дата надходження документів для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності вноситься до журналу обліку реєстраційних дій.
З дати внесення до Єдиного державного реєстру запису щодо рішення про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем забороняється проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця, щодо якої прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності.
Для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням; свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця; довідку відповідного органу державної податкової служби про відсутність заборгованості по податках, зборах (обов`язкових платежах); довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про відсутність заборгованості; довідки відповідних органів фондів соціального страхування про відсутність заборгованості або про те, що вона не перебувала на обліку.
Документи, які подаються для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, приймаються за описом, копія якого в день надходження документів видається (надсилається рекомендованим листом) заявнику з відміткою про дату надходження документів.
Дата надходження документів для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем вноситься до журналу обліку реєстраційних дій.
За відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.
Державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем повинен видати або надіслати заявнику копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця із спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.
Порядок надання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування встановлюється статтею 51 цього Закону.
За правилами ч. 1 ст. 51 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державний реєстратор у день державної реєстрації припинення фізичної особи - підприємця у порядку, визначеному статтями 47-50 цього Закону, зобов`язаний надіслати відповідним органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем та відомості реєстраційної картки про проведення державної реєстрації припинення фізичної особи - підприємця.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Позивачем не надано доказів звернення до державного реєстратора у грудні 2006 року із документами для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, як і не надано свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця із спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем. При цьому, аналіз змісту наведених вище положень ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» свідчить, що довідка відповідного органу державної податкової служби про відсутність заборгованості по податках, зборах (обов`язкових платежах) є лише одним з документів, який подається фізичною особою-підприємцем для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
Оскільки в силу вже згаданих вище ч. 3 ст. 46 та ч. абз. 2 ч. 15 ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у редакції, що діяла у грудні 2006 року, та згідно ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у редакції, яка була чинною у травні 2019 року, імперативно визначено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, то судова колегія приходить до висновку, що станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця.
При цьому судовою колегією враховується, що в силу положень ч. ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним твердження Чернігівського окружного адміністративного суду про те, що ОСОБА_1 , починаючи з грудня 2006 року, припинив свій статус як суб`єкта господарювання, оскільки дане твердження належними і допустимими доказами не підтверджується.
Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено раніше, 15.05.2019 року ГУ ДФС у Черкаській області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3754-53-У.
У подальшому, після отримання вищевказаної вимоги, позивач 26.02.2019 звернувся до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням та реєстраційною карткою на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням або за судовим рішенням, що не пов`язано з банкрутством, що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 52-53)
Тобто, на момент прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу, підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не була припинена у встановленому законодавством порядку, що свідчить про наявність в останнього обов`язку зі сплати єдиного внеску.
Твердження Позивача про те, що державним реєстратором за заявою ОСОБА_1 було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності 02.04.2004 року у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» судовою колегією оцінюється критично.
Так, як було зазначено вище, указаний закон набрав чинності з 01.07.2004 року. Крім того, станом на квітень 2004 року порядок державної реєстрації та перереєстрації суб`єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, за винятком окремих видів суб`єктів підприємницької діяльності, для яких законами України встановлено спеціальні правила державної реєстрації, а також порядок скасування державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності було регламентовано Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №740, яка втратила чинність з 01.07.2004 року. 
У свою чергу, пунктом 37 вказаного Положення було передбачено, що скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі таких документів: особистої заяви підприємця-громадянина або рішення суду (господарського суду) у випадках, передбачених законодавством; довідки органу державної податкової служби про зняття  з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію.
Разом з тим, як було встановлено вище, оскільки довідка №23045/Є/29-015 про зняття з обліку платника податків була видана ОСОБА_1 . Державною податковою інспекцією у м. Чернігові лише 05.12.2006 року, то до цього моменту державна реєстрація припинення підприємницької діяльності вказаною фізичною особою не узгоджувалася з положеннями чинного станом на квітень 2004 року законодавства. Крім іншого, безпосередньо у своїй заяві від 02.09.2004 року ОСОБА_1 просив Державну податкову інспекцію у м. Чернігові зняти його з обліку платника податків, що можливо було лише щодо фізичних осіб, зареєстрованих суб`єктами підприємницької діяльності.
Посилання Позивача на те, що у період до 01.01.2017 року єдиний внесок останнього не нараховувався, а відтак помилковим є твердження Відповідача про наявність у нього обов`язку зі сплати даного платежу, судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки здійснення або нездійснення попередніх нарахувань контролюючим органом не є визначальним при вирішенні питання щодо правомірності оскаржуваного індивідуального акту, яким нараховано до сплати єдиний внесок за період з 01.01.2017 року по 31.03.2019 року.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на наявність у Відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21  030,90 грн., правильність нарахування якої ОСОБА_1 під сумнів не ставиться, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на припинення підприємницької діяльності Позивачем лише 26.12.2019 року, що було також залишено поза увагою суду першої інстанції.
Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити на безпідставності стягнення судом першої інстанції за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області суми сплаченого ОСОБА_1 єдиного внеску з огляду на таке.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 11 Закону страхові кошти, акумульовані на централізованих рахунках органів доходів і зборів, автоматично перераховуються не пізніше наступного операційного дня після їх зарахування на централізовані рахунки Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, на рахунки Накопичувального пенсійного фонду (далі - Накопичувальний фонд), а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до визначених законом пропорцій.
Пунктом 2 частини 2 статті 11 Закону передбачено, що із страховими коштами, акумульованими на рахунках органів доходів і зборів, здійснюються такі операції, зокрема, повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум.
У свою чергу, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 року №6 Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів (далі - Порядок №6) визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску.
Аналіз змісту наведених норм у своєму взаємозв`язку свідчить, що джерелом повернення помилково або надміру сплачених сум єдиного внеску є страхові кошти, акумульовані на рахунках органів доходів і зборів, а не бюджетні асигнування таких органів. При цьому, в силу Порядку №6 таке повернення здійснюється органами доходів і зборів на підставі відповідної заяви.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму єдиного внеску, сплаченого за оскаржуваною у даній справі вимогою, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, а також залишив поза увагою, що навіть за умови скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) позовна вимога про стягнення сплачених на її підставі коштів не може вважатися похідною.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога від 06.11.2018 року №Ф-129959-59-У прийнята ГУ ДПС у Київській області всупереч положень чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення обов`язку у ОСОБА_2 з подвійної сплати єдиного внеску, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.
Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що при вирішення даного спору судом апеляційної інстанції взято до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, від 02.04.2020 року у справі №620/2449/19, від 07.05.2020 року у справі №140/1428/19, відповідно до якої особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
З цією метою, з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 року учасників справи було зобов`язано подати суду відомості щодо працевлаштування та доходів ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 року по 30.04.2019 року. Водночас, жодних документів щодо вказаних відомостей учасниками справи подано не було, а тому справа вирішувалася за наявними у ній матеріалами. До того ж указані обставини не були визначені Позивачем в якості підстав позову.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, адже не врахував документально підтвердженого на момент прийняття оскаржуваної вимоги статусу Позивача як фізичної особи-підприємця, нормативних підстав формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) а також спеціально встановленого законодавчого порядку повернення помилкового сплаченої суми єдиного внеску.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а рішення суду - скасувати в частині.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - задовольнити повністю.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог.
Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            Л.В. Губська
                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 29» липня 2020 року.