ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/2930/19 пров. № А/857/3033/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                              Обрізко І.М., 
суддів                                                                                  Іщук Л.П., Онишкевича Т.В., 
за участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.,
за участю позивача                                                             ОСОБА_1 ,
за участю представника позивача                                        Деркача Д.В., Паліводи М.І.
за участю представника відповідача                                        Михалік М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року, прийняте суддею Каленюк Ж.В. о 15 годині 35 хвилині у місті Луцьку, повний текст складений 31.01.2020 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення,-  

                                                              встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (надалі – ГУ ДФС у Волинській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013571302 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 96025,62 грн, №0013581302 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на 8002,13 грн, №0013611302 про застосування штрафних санкцій у сумі 3570,00 грн, вимогу від 19 липня 2019 року №Ф-0013601302 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 78243,12 грн, рішення від 19 липня 2019 року №0013591302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 12931,29 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано прийняті Головним управлінням ДФС у Волинській області податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013571302 в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 67393,86 грн, податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013581302 в частині збільшення грошового зобов`язання з військового збору у сумі 5616,15 грн, вимогу від 19 липня 2019 року №Ф-0013601302 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 54913,54 грн, рішення від 19 липня 2019 року №0013591302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 10407,89 грн, а також податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013611302 про застосування штрафних санкцій у сумі 850,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судом проаналізовано норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та матеріали справи.
Встановлено, що перевіркою у 2017 році не враховано витрати на зміну масел та комплектуючих; витрати на малоцінні необоротні активи та на поліпшення й модернізацію основних засобів у відповідних сумах.
В акті перевірки не зазначено первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та докази, що підтверджують наявність факту порушення. Ревізори – інспектори неповно та необ`єктивно відобразили склад витрат, які ними відхилені.
Разом з тим, витрати на придбання основних засобів не підлягають включенню до складу витрат, так як закон дозволяє проводити амортизацію таких, але не дозволяє нараховувати амортизацію на основні засоби подвійного призначення тому з боку позивача мало місце заниження чистого оподатковуваного доходу у 2018 році на 87 334, 84 грн – на вартість придбаного напівпричепу.
Крім того, суд погоджується з висновками контролюючого органу про безпідставне включення до складу витрат суми сплаченого податку на нерухоме майно у 2017 року - 8657,01 грн та у 2018 року  – 10051,68 грн та заниження у зв`язку з цим суми чистого оподатковуваного доходу.
Оскільки базою для нарахування військового збору з доходів, отриманих ФОП від провадження господарської діяльності , є сума чистого оподатковуваного доходу, тому на суму задоволеного позову зменшенню підлягає сума в ППР.
Штрафна санкція згідно ППР №0013611302 застосована щодо об`єкта нерухомого майна де знаходяться будівлі техскладу та гараж у розмірі 170 грн., а не як помилково вважає позивач 340 грн, тому зазначене ППР підлягає скасуванню в сумі 850 грн.
Таким чином, встановлені контролюючим органом порушення знайшли своє підтвердження частково. Частково стягнуто судові витрати.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДФС у Волинській області (в даний час ДПС) подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт звертає увагу на висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 12.11.2019 у справі №807/250/17, що є подібними, та вказує, що відповідно сідельні тягачі та напівпричепи відносяться до категорії вантажних автомобілів, а отже до основних засобів подвійного призначення.
Наводяться судові рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 у справі №140/103/19 та від 04.06.2019 у справі №1340/5028/18.
На думку апелянта, сам лише факт понесення витрат по придбанню товарно-матеріальних цінностей по ремонту приміщень, які експлуатуються в господарській діяльності позивача не може безумовно свідчити, що такі витрати пов`язані з провадженням господарської діяльності  ФОП.
Стосовно долучення позивачем до матеріалів справи повідомлення про об`єкти оподаткування, то такі контролюючому органу не надавались під час проведення перевірки. Наведено законодавче обґрунтування позиції. Також, звернута увага щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В решті рішення залишити без змін.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, обґрунтування якого подібне мотивам судового рішення. Крім того, зауважено, що позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог і ставилось питання скасувати ППР №0013611302 в частині штрафних санкцій у розмірі лише 1020 грн за 6 об`єктів рухомого та нерухомого майна, щодо яких 29.11.2011 року він у встановленому порядку надав повідомлення за формою №20-ОПП.
Щодо строку звернення, то вимогу і ППР ним отримані 19.09.2019 року та в суд з позовом звернувся до 30.09.2019 року. Те, що позивачем отримано вказані документи раніше, жодний доказ не підтверджує.
З приводу судової практики, на яку покликається апелянт, то така не є тотожною з наявними правовідносинами.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 29 липня 1992 року та здійснює господарську діяльність за такими видами: вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41), інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (КВЕД 52.29) та ін., перебуваючи на загальній системі оподаткування. Ці обставини не є спірними. 
У період з 15 по 28 травня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області була проведена документальна  планова виїзна перевірка  суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахувань та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, своєчасності, достовірності, повноти нарахувань та сплати податку на додану вартість, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за той же період. 
За результатами перевірки було складено акт перевірки від 11 червня 2019 року №12333/03-20-13-02/ НОМЕР_1 , яким встановлено такі порушення підприємцем ОСОБА_1 податкового законодавства:
- пункту 44.1 статті 44, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2 статті 172, підпунктів 177.4.3, 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 64017,08 грн, в т.ч. за 2017 рік на 41784,33 грн, за 2018 рік на 22232,75 грн;
- підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір на загальну суму 5334,75 грн, в т.ч. за 2017 рік на 3482,03 грн, за 2018 рік на 1852,72 грн;
- пункту 2 частини першої статті 7, пунктів 2, 3, 9 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування», внаслідок чого занижено суму єдиного внеску на 78243,12 грн, в т.ч. за 2017 рік на 51069,77 грн, за 2018 рік на 27173,35 грн;
- пункту 117.1 статті 117, пункту 8.4 розділу ІІІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року №462, а саме несвоєчасно подано повідомлення за формою №20-ОПП.
Такі висновки обґрунтовані тим, що підприємець ОСОБА_1 завищив валові витрати на суму 355650,44 грн, в т.ч. за 2017 рік на 232135,17 грн, за 2018 рік на 123515,27 грн, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу на ту ж суму. 
Як зазначено у пункті 2.1.2 акта перевірки, підприємець ОСОБА_1 до складу валових витрат включив витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а саме витрати на придбання запчастин, мастил та оливи до вантажних транспортних засобів та послуг по їх ремонту на загальну суму 234467,91 грн; витрати на придбання напівпричепа SAMRO ST 39 МНРА ( НОМЕР_2 ) у сумі 87334,84 грн. Крім того, до складу валових витрат включено витрати на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 18708,69 грн за 2017-2018 роки. 
Також в ході перевірки встановлено, що позивач відніс у 2017 році до складу валових витрат витрати на придбання дизпалива у сумі 2201294,20 грн. 
Згідно з наданими до перевірки документами встановлено, що підприємцем ОСОБА_1 при наданні транспортних послуг замовникам використано паливно-мастильні матеріали на суму 2109547,61 грн; дебіторська заборгованість за наданими послугами станом на 31 грудня 2017 року становить 374273,37 грн, в т.ч. 62378,89 грн ПДВ; вартість дизпалива, використаного під час надання цих послуг, які є неоплаченими, становить 169428,72 грн (додаток 3). 
З цього зроблено висновок, що підприємець ОСОБА_1 завищив валові витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів на 137388,51 грн. Собівартість товару, за яким рахується заборгованість, становить 169428,72 грн та вона включена перевіркою до складу валових витрат 2018 року. Аналогічно за 2018 рік: до складу валових витрат віднесено витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів у сумі 1885312,54 грн. Згідно з наданими до перевірки документами встановлено, що підприємець ОСОБА_1 використав паливно-мастильні матеріали при наданні транспортних послуг замовникам на суму 1947095,54 грн; дебіторська заборгованість за цими послугами становить 389161,41 грн, в т.ч. 64860,24 грн ПДВ. Вартість паливно-мастильних матеріалів, які використані для транспортних послуг, що є неоплаченими станом на 31 грудня 2018 року, становить 191957,85 грн (а.с.12 зворот, том 1).
Не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивач відповідно до пункту 86.7 статті 86 ПК України подав на акт перевірки заперечення від 04 липня 2019 року №05 (а.с.37-40 том 1). 
За результатами розгляду заперечення ГУ ДФС у Волинській області повідомило підприємця ОСОБА_1 про відхилення його доводів та залишення висновків акта перевірки без змін (а.с.41-42 том 1).
19 липня 2019 року на підставі висновків акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області прийняло податкові повідомлення-рішення (а.с.16-17 том 1):
- №0013571302 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 96025,62 грн (з них 64017,08 грн основний платіж та 32008,54 грн штрафна санкція);
- №0013581302 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на 8002,13 грн (з них 5334,75 грн основний платіж та 2667,38 грн штрафна санкція);
- №0013611302 про застосування штрафних санкцій у розмірі 3570,00 грн.
Також 19 липня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформувало вимогу №Ф-0013601302 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 78243,12 грн та прийняло рішення №0013591302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 12931,29 грн (а.с.15, 18 том 1).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до пп. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до пп. 177.4.1. п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. вказаного пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Разом з тим, пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.
Отже, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.
Одним з основних видів економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41), інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (КВЕД 52.29) та ін.
Позивач надав для перевірки розшифровку витрат, пов`язаних з отриманням доходу, за 2017-2018 роки (а.с.4-5 том 5). 
Разом з тим, структура витрат підприємця ОСОБА_1 у 2017-2018 роках за результатами перевірки, яка відображена в пункті 2.1.2 акта перевірки (а.с.26 том 1), свідчить про неврахування перевіркою окремих витрат.
За результатами перевірки зменшено (виключено) зі складу витрат позивача за 2017 рік витрати на загальну суму 232135,17 грн, а за 2018 рік витрати на загальну суму 123515,27 грн (разом 355650,44 грн). Зокрема, перевіркою з посиланням на підпункти 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України не підтверджено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення на загальну суму 234467,91 грн, з них на придбання запчастин, мастил та оливи, послуг з ремонту вантажних транспортних засобів 86089,65 грн за 2017 рік та 65382,62 грн за 2018 рік (так в акті перевірки а.с.26, зворот том 1).   
Судом також встановлено, що перевіркою у 2017 році не враховано витрати на заміну масел та комплектуючих у сумі 64137,53 грн; витрати на малоцінні необоротні активи у сумі 8200,00 грн (із загальної суми 12103,44 грн), витрати на поліпшення й модернізацію основних засобів у сумі 13752,12 грн (із загальної суми 18595,13 грн), а у 2018 році не враховано витрати на заміну масел та комплектуючих на суму 41186,11 грн, витрати на поліпшення й модернізацію основних засобів у сумі 14076,08 грн (із загальної суми 21926,87 грн).
З матеріалів справи встановлено, що витрати у 2017 році на малоцінні необоротні активи в сумі 8200,00 грн пов`язані з оплатою підприємцю ОСОБА_2 вартості двох акумуляторів (4150,00 грн та 4050,00 грн), а витрати на поліпшення й модернізацію основних засобів у сумі 13752,12 грн пов`язані з оплатою 9191,66 грн послуг ТзОВ «Волиньтехпром» зі встановлення автоскла, лобового скла, ремонту силової рамки лобового скла, та оплатою 4560,46 грн на користь ТзОВ «Преміум Тракс Луцьк» ЛТД за ремонт автомобіля та заміну втулки кронштейна кабіни, регулювальної шайби, сайлентблока кабіни; ці витрати не були враховані контролюючим органом як документально не підтверджені та спрямовані на утримання основних засобів подвійного призначення. 
У свою чергу, на підтвердження витрат суду першої інстанції надано відомості дефектів при обстеженні машин, акти приймання-списання запасних частин, акти приймання-здавання виконаних робіт (наданих послуг), платіжні доручення стосовно зазначених контрагентів (а.с.23, 27, 35-37, 39; 65-67; 89-91 том 2, а.с.6 том 5).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що доводи відповідача про не підтвердження витрат спростовані зазначеними документами, які надавалися відповідачу під час перевірки та разом із запереченням на акт перевірки (перераховані в додатках до заперечення на акт перевірки).
Під час розгляду справи судом з`ясовано, що з тих самих підстав контролюючий орган не врахував витрати на поліпшення й модернізацію основних засобів у 2018 році в сумі 14076,08 грн: за послуги ТзОВ «Весттахсервіс» з ремонту та повірки тахографів у сумі 8900,00 грн та за послуги ТзОВ «Ауріл» із заміни холодоагента у сумі 5176,08 грн. 
Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи містять документальне підтвердження зазначених витрат (відомість дефектів при обстеженні машин, акт приймання та списання запасних частин, податкову накладну, платіжне доручення (а.с.107-109 том 3; а.с.14 том 5), які також надавалися під час перевірки та разом із запереченням на акт перевірки. 
Разом з тим, колегія суддів переконана, що суд вірно звернув увагу на те, що в акті перевірки не зазначено первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та докази, що підтверджують наявність факту порушення, тобто, відповідачем не дотримано вимог пункту 2.3 розділу ІІ Порядку №395 щодо складання описової частини акта перевірки, а саме чітко та об`єктивно викласти зміст та суть виявленого, на думку контролюючого органу, порушення податкового законодавства, а тому підставно відхилив доводи відповідача про факт неправомірного з боку позивача віднесення до складу витрат, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу, зазначених витрат як таких, що не підтверджені документально. 
Перевіркою повністю не було враховано витрати позивача із заміни масел та комплектуючих до них у сумі 64137,53 грн у 2017 році та у сумі 41186,11 грн у 2018 році з підстав використання їх для утримання основних засобів подвійного призначення. Понесені позивачем витрати на ці цілі підтверджені документально (суду надано копії відомостей закупівлі мастильних матеріалів, їх заміни та списання за 2017-2018 роки – а.с.1-163 том 1, а.с.174-256 том 3, а.с.1-163 том 4). 
Позивач у судовому засіданні та разом із запереченням на акт перевірки звертав увагу, що у 2017 році до витрат було включено також 4339,20 грн - суму відшкодування ПАТ «ВГП» шкоди у зв`язку із нестачею вантажу під час перевезення; ці витрати документально підтверджені (а.с.198-204 том 2), проте, ні під час розгляду заперечень на акт перевірки, ні під час розгляду справи у суді пояснення щодо неврахування цих витрат відповідач не надав. 
Транспортні засоби, які використовує у своїй підприємницькій діяльності позивач, є вантажні сідлові тягачі RENAULT PREMIUM ( НОМЕР_3 ); RENAULT 22GVA ( НОМЕР_4 ); RENAULT MAGNUM ( НОМЕР_5 ), DAF FT 95 XF430 ( НОМЕР_6 ), DAF/85 CF380 ( НОМЕР_7 ), та напівпричіпи TRAILOR SYY ЗСХ ( НОМЕР_8 ), LICINENA SPR-3ED ( НОМЕР_9 ), SAMRO (АС1994XT), KASSBOHRER SGK 10-24L ( НОМЕР_10 ), ПП MONTRACON SMRC ( НОМЕР_11 ), SAMRO ST 39 МНРА (АС3329ХР), на утримання яких в процесі експлуатації має витрати.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно експертних висновків Волинської торгово-промислової палати від 12 червня 2019 року №В-1089 та від 04 липня 2019 року №В-1196 (а.с.43-44 том 1) напівпричіпи відносяться до коду згідно з УКТ ЗЕД 8716 39 80 00: причепи та напівпричепи, інші несамохідні транспортні засоби, їх частини: інші причепи та напівпричіпи для перевезення вантажів (8716), інші (8716 39), що використовувалися, а сідлові тягачі до коду згідно з УКТ ЗЕД 8701 20 90 00: трактори (за винятком тракторів товарної позиції 8709), трактори колісні для напівпричепів (8701 20), що використовувалися. 
Міністерством фінансів України у листі від 22 серпня 2018 року №11220-16-10/22320 надано відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25 липня 2018 року № 2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст.177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів.
Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Відповідно до преамбули Закону України «Про автомобільний транспорт» цей Закон визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» надає визначення, зокрема наступним поняттям:
автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;
автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);
автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;
напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій. Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.
Разом з тим, у ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відсутнє визначення «сідловий тягач».
Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19 вересня 2013 року №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.
Крім того, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З огляду на вказане, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно з чинним законодавством, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.
Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що не спростовано контролюючим органом, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року позивач надавав транспортні та кур`єрські послуги чималій кількості суб`єктів господарювання. При цьому в акті перевірки не встановлено факт будь-якого подвійного використання позивачем належних йому транспортних засобів. 
Більше того, незрозумілим є те, яке подвійне призначення (окрім надання послуг перевезення) може мати такий транспортний засіб, як сідловий тягач та напівпричіп.
Контролюючий орган попри те, що встановив факт використання позивачем транспортних засобів лише у підприємницькій діяльності, а також попри відсутність законодавчого визначення умов для визнання подвійного призначення основних засобів, все ж без відповідного аналізу дійшов висновку про відсутність у позивача права на врахування витрат, пов`язаних із придбанням запасних частин, масел та оливи, комплектуючих до них, послуг з ремонту під час експлуатації транспортних засобів до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів (такі витрати обумовлені пунктами 177.4.1, 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України, підпунктом 177.4.6 в частині ремонту, модернізації та поліпшення основних засобів). 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість та недоведеність контролюючим органом висновків про порушення позивачем у періоді, що перевірявся, пункту 44.1 статті 44, пункту 177.2 статті 172, пунктів 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України та завищення валових витрат за 2017-2018 роки на загальну суму 234467,91 грн.
Вплив на визначення чистого оподатковуваного доходу мало також включення позивачем до складу витрат у 2018 році витрати на придбання напівпричіпу SAMRO ST 39 МНРА у сумі 87334,84 грн. Суд вірно вказав про безпідставне віднесення позивачем цієї суми до складу витрат, з огляду на наступне.
Підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України однозначно обмежує можливість включати до складу витрат підприємця як витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації, так і витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.
Згідно підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
Таким чином, витрати на придбання основних засобів не підлягають включенню до складу витрат, з тією лише різницею, що закон дозволяє проводити амортизацію витрат на придбання основних засобів та нематеріальних активів (за бажанням підприємця), але не дозволяє нараховувати амортизацію на основні засоби подвійного призначення (земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі). Мова про включення до складу витрат усієї вартості основних засобів у зв`язку із їх придбанням у зазначеній статті не йде. 
Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що з боку підприємця ОСОБА_1 мало місце заниження чистого оподаткованого доходу у 2018 році на 87334,84 грн – на вартість придбаного напівпричіпу.
Стосовно включення підприємцем ОСОБА_1 до складу витрат суми сплаченого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, то такі витрати стосуються приміщень нежитлового призначення (склад, гараж) за адресою: АДРЕСА_1 , які позивач використовує у підприємницькій діяльності. Майно (будівля техскладу загальною площею 189,3 кв.м та будівля складу техматеріалів площею 439,0 кв.м.) придбане позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2003 року ВАМ №159968 (а.с.47-48 том 1).
Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, унормовано положеннями статті 177 ПК України.
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Підпунктом 177.4.3 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать серед іншого, суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно).
Отже, до складу витрат не включаються, зокрема, суми податку на майно, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є тим податком, витрати зі сплати якого можуть включатися до переліку витрат фізичної-особи підприємця.
Таким чином, позивачем безпідставно включено до складу витрат суми сплаченого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: 8657,01 грн у 2017 році та 10051,68 грн у 2018 році та заниження у зв`язку із цим суми чистого оподатковуваного доходу.
Із зазначеним нерухомим майном пов`язані також і інші витрати, які позивач включив до складу витрат, а саме витрати на ремонт і експлуатацію нежитлової нерухомості  у сумі 10120,43 грн за 2018 рік.
В акті перевірки ці витрати окремо не виділені, зазначена сума виокремлена відповідачем у додаткових поясненнях, наданих суду. Відповідач з посиланням на підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України вважає, що позивач безпідставно включив до складу витрат витрати з вартості товарів, придбаних у контрагентів ТзОВ «Волиньсталь» у сумі 1929,36 грн, ТзОВ «Дніпро» у сумі 7084,09 грн та Науково-виробниче ТзОВ «Пресдеталь» ЛТД у сумі 1106,98 грн за реєстром податкових накладних (а.с.10-12 том 5) як такі, що не підтверджені документально та не пов`язані з господарською діяльністю позивача. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач має на праві власності та використовує у господарській діяльності нежитлові приміщення на вулиці Ковельській, 68А у місті Луцьку. Це не заперечує відповідач. 
Як видно з наданих позивачем документів (товарних чеків та видаткових та податкових накладних), у зазначених вище контрагентів придбано товар за номенклатурою: плоский лист, лист рифлений, круг 6,5 мірний, квадрат 8, круг відрізний по металу 125х1,6х22, круг відрізний по металу 230х2,0х22,2 (а.с.48, 50-51, 60, 62 том 5). Ці матеріали поряд з іншими, які були придбані в інших постачальників, використано на поточний ремонт гаражного комплексу – ремонту гаражних воріт та облаштування оглядової ями автомобіля, про що складено дефектні акти від 28 лютого 2018 року №01, від 31 травня 2018 року №03 та від 31 жовтня 2018 року №05 (а.с.44, 49, 61 том 5). 
Судом встановлено, що ремонт здійснено господарським методом без залучення сторонніх підприємств чи підприємців з метою мінімізації витрат, а пропозицію здійснити огляд приміщень, щоб перевірити, чи справді виконано ремонт, ревізори-інспектори відхилили. 
Суд першої інстанції вірно врахував доводи позивача з огляду на те, що дефектні акти про проведення ремонту гаражного комплексу від 28 лютого 2018 року №01, від 31 травня 2018 року №03 та від 31 жовтня 2018 року №05 складені на суму 2206,31 грн, 7088,24 грн та 6103,75 грн відповідно, а витрати не визнані лише частково на суму 10120,43 грн. 
З цього слідує, що відповідач не ставить під сумнів проведення ремонту приміщень, які експлуатуються в господарській діяльності позивачем, а його сумніви щодо використання товару за вказаною вище номенклатурою, які підтверджені документально, є надуманими та не містять логічних пояснень та обґрунтувань. 
Окрім цього, колегія суддів враховує, що в акті перевірки відсутній опис обставин, з яким відповідач пов`язує завищення витрат позивачем у цій частині, тому відсутні належні докази, які свідчать про таке порушення. 
Згідно підпункту 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України дозволено включати до складу витрат витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, зокрема, на ремонт та експлуатацію майна. За змістом підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів. 
Застереження щодо заборони включати до складу витрат витрати на утримання майна стосуються виключно основних засобів подвійного призначення, серед яких - об`єкти житлової нерухомості. 
З огляду на те, що у даному випадку витрати пов`язані з ремонтом основних засобів - об`єктів нежитлової нерухомості, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що у позивача були підстави для врахування цих витрат, а тому висновок контролюючого органу про завищення витрат у 2018 році у сумі 10120,43 грн та заниження чистого оподатковуваного доходу є безпідставним.
Щодо завищення позивачем у 2017 році витрат пального (дизпалива), яке позивач придбавав та використав у межах здійснення підприємницької діяльності, та які пов`язані з отриманням ним доходу на суму 137388,51 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Контролюючий орган не заперечує, що такі витрати підлягають включенню до складу витрат, спірною лише їх сума. 
Так в акті перевірки зазначено, що витрати на дизпаливо, використане при наданні позивачем транспортних та кур`єрських послуг, які станом на 31 грудня 2017 року є неоплаченими замовниками, становлять 169428,72 грн.
Судом також встановлено, що для обрахунку зазначеної суми витрат на дизпаливо ревізорами-інспекторами складено реєстр транспортних послуг, за якими станом на 31 грудня 2017 року рахується дебіторська заборгованість (додаток 3 до акта перевірки) із зазначенням кількості пального – 7138,80 л та з урахуванням середньої ціни пального - 19,47 грн за 1 літр (а.с.28-29 том 5). Також складено реєстр використаного пального для надання послуг з перевезення, реєстр використаного пального для надання кур`єрських послуг за 2017 та 2018 роки, використано записи бухгалтера щодо пального за послугами, які залишалися неоплаченими замовниками станом на 31 грудня 2016 року.
Згідно акта перевірки станом на 31 грудня 2016 року рахувалась дебіторська заборгованість у сумі 123786,79 грн (за 7138,8 л дизельного пального за середньою ціною 17,34 грн за літр), станом на 31 грудня 2017 року у сумі 169428,72 грн (за 8702 л пального за середньою ціною 19,47 грн за літр), а станом на 31 грудня 2018 року у сумі 191957,85 грн. Оскільки витрати на дизпаливо за 2017 рік становлять 2109547,61 грн, то на думку контролюючого органу, зважаючи на наявність дебіторської заборгованості за наданими послугами, підлягають включенню до складу витрат за 2017 рік витрати у сумі 2063905,69 грн (враховується перехідна дебіторська заборгованість за 2016 рік, але не враховується перехідна дебіторська заборгованість за 2017 рік).
Позивач оспорює наведений розрахунок, посилаючись на те, що вартість пального, використаного у 2016 році для надання послуг, за якими станом на 31 грудня була дебіторська заборгованість і яка була погашена у 2017 році, становить 184625,04 грн (10647,35 л х 17,34 грн), а не як порахував відповідач 123786,80 грн.
За розрахунками позивача, заборгованість станом на 31 грудня 2017 року становить 158811,50 грн (а не 169428,72 грн, як визначив відповідач), а станом на 31 грудня 2018 року – 169577,36 грн (а не 191957,85 грн, як вказано в акті перевірки). Матеріали справи містять первинні документи до відомості відображення дебіторської та кредиторської заборгованості станом на 31 грудня 2016 року, відомість надання транспортних та кур`єрських послуг, за якими рахується дебіторська заборгованість станом на 31 грудня 2016 року, зведену таблицю дебіторської заборгованості за 2016-2017 роки (а.с.52-276 том 1, а.с.1-5 том 2). 
Різниця в розрахунках пов`язана із кількістю пального, визначеного як таке, що використане під час надання послуг, які на кінець звітного періоду є неоплаченими, а також за рахунок ціни на пальне.
При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що акт не містить відомостей про первинні документи, на підставі яких вчинено записи в обліку та докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення. Наданий відповідачем додаток 3 до акта перевірки не підписаний позивачем, а інші матеріали (реєстр використаного пального для надання послуг з перевезення, реєстр використаного пального для надання кур`єрських послуг за 2017 та 2018 роки) взагалі не містять будь-яких підписів та відомостей про особу, яка їх склала, ні з боку контролюючого органу, ні з боку платника податків, тому ці матеріали не є належними доказами, бо вони оформлені з порушенням вимог пункту 3.2 розділу ІІІ Порядку №395. 
Акт перевірки також не містить опису отриманих копій документів. «Записи бухгалтера», на які посилається відповідач, так само не можуть бути визнані судом належним доказом, оскільки вони не відповідають жодним вимогам до складання документів (відсутні обов`язкові реквізити документа щодо його назви, автора та дати складання). У той же час, Порядком №395 вимагається, щоб копії документів, що підтверджують наявність фактів порушень законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, були завірені в установленому законодавством порядку. 
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами; водночас, суд не може перебирати на себе функції контролюючого органу та самостійно здійснити розрахунок витрат на дизпаливо за 2017 рік, перевіривши усю первинну документацію позивача та правильність складених ним розрахунків.
Суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не доведено факт заниження підприємцем ОСОБА_1 витрат за 2017 рік на 137388,51 грн, про які йдеться в акті перевірки, а тому висновок про заниження у зв`язку із цим чистого оподатковуваного доходу на вказану суму є необґрунтованим.
Відповідно до підпункту 1.1. та 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Статтею 163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Згідно підпункту 1.4. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.
Пунктом 1.3. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України передбачено, що ставка збору складає 1,5 % об`єкта оподаткування.
Підпунктом 1.6. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України визначено, що платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.
За наведених положень законодавства розмір військового збору напряму залежить від розміру оподатковуваного доходу звітного періоду платника податків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки базою для нарахування військового збору з доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, є сума чистого оподатковуваного доходу за відповідний рік, а судом встановлено правомірність висновку контролюючого органу про заниження підприємцем ОСОБА_1 такого доходу за 2017-2018 роки у сумі 106043,53 грн, тому збільшення грошового зобов`язання за вказаним платежем у сумі 2385,98 грн (основний платіж: 106043,53 грн х 1,5% = 1590,65 грн; штрафна санкція 1590,65 грн х 50% = 795,53 грн) є правомірним. 
Правомірність донарахування грошового зобов`язання в іншій частині податкового повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013581302 у сумі 5616,15 грн (8002,13 грн – 2385,98 грн) відповідачем не доведена. 
Щодо наявності підстав для формування ГУ ДФС у Волинській області вимоги від 19 липня 2019 року №Ф-0013601302 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 78243,12 грн та рішення від 19 липня 2019 року №0013591302 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 12931,41 грн, то такі прийняті у зв`язку із висновками контролюючого органу про порушення підприємцем ОСОБА_1 пункту 2 частини першої статті 7, пунктів 2, 3, 9 статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» (надалі – Закон №2464-VI).
Суть виявленого порушення норм Закону №2464-VІ зводиться до того, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, на який нараховується єдиний внесок, встановлено заниження суми чистого доходу за 2017-2018 роки на загальну суму 355650,44 грн (а.с.28-29 том 1). 
Оскільки з урахуванням встановлених судом обставин справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про доведення відповідачем порушень з боку підприємця ОСОБА_1 в частині заниження чистого доходу за 2017-2018 роки на загальну суму 106043,53 грн, в т.ч. за 2017 рік на 8657,01 грн, за 2018 рік на 97386,52 грн, то донарахування йому єдиного внеску у сумі  1904,54 грн за 2017 рік та у сумі 21425,03 грн за 2018 рік (у розмірі 22% від суми заниження чистого доходу) та штрафних санкцій у сумі 2523,40 грн (в т.ч. 380,90 грн за 2017 рік у сумі та 2142,50 грн за 2018 рік відповідно до їх розміру згідно з розрахунком на а.с.20 том 1) не суперечить нормам чинного законодавства. Проте в іншій частині спірні вимога та рішення є протиправними (у сумі 54913,54 грн та 10407,89 грн відповідно). 
Надаючи оцінку податковому повідомленню-рішенню від 19 липня 2019 року №0013611302, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 3570,00 грн, у межах позовних вимог (оскаржується у сумі 1020,00 грн) колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до розрахунку штрафних санкцій загальний розмір штрафу становить 3570,00 грн (170 грн х 21 об`єкт). 
ОСОБА_1 оскаржує зазначене податкове повідомлення-рішення про застосування до нього штрафу у розмірі 1020,00 грн (170 грн х 6 об`єктів) за 2 об`єкти нерухомого майна - будівлі техскладів та техматеріалів ( АДРЕСА_1 ); 4 об`єкти рухомого майна: вантажний борт тент SCANIA, 2000 року, НОМЕР_12 ; причіп платформа ПП, 1997 року, АС 9883 XX; вантажний тягач RENAULT 2000 року, НОМЕР_4 ; напівпричіп MONTRACON SMRC 1998 року, НОМЕР_13 , щодо яких  29 грудня 2011 року він подавав повідомлення №1 про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність, за формою 20-ОПП (а.с.232 том 4)
Разом з тим, судом встановлено, що штрафна санкція згідно з податковим повідомленням-рішенням від 19 липня 2019 року №0013611302 застосована щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходяться будівлі техскладу та гараж, у розмірі 170,00 грн (а не як помилково вважає позивач 340,00 грн). 
Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції, що зазначене податкове-повідомлення-рішення є протиправним та його належить скасувати у сумі 850,00 грн (170 грн х 5), в іншій частині цього рішення, яке оскаржує позивач з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підстави для його скасування як протиправного відсутні. 
При цьому суд підставно відхилив доводи відповідача про ненадання повідомлення від 29 грудня 2011 року під час перевірки, оскільки повідомлення від 29 листопада 2011 року надано контролюючому органу в цілях контролю за об`єктами оподаткування у встановленому порядку, відтак відповідач зобов`язаний використовувати подану та прийняту платником податків звітність, а її неврахування свідчить лише про неналежне виконання відповідачем покладених функцій.
Враховуючи вище наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що встановлені контролюючим органом під час документальної виїзної планової перевірки порушення позивачем вимог податкового законодавства знайшли підтвердження під час розгляду справи частково. 
Разом з тим, доводи відповідача як суб`єкта владних повноважень, на якого покладається обов`язок доведення правомірності  прийнятих рішень не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами, які б свідчили, що спірні податкові повідомлення-рішення від 19 липня 2019 року №0013571302 в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 67393,86 грн,  №0013581302 в частині збільшення грошового зобов`язання з військового збору у сумі 5615,15 грн, №0013611302 про застосування штрафних санкцій у сумі 850,00 грн, вимога №Ф-0013601302  про сплату боргу (недоїмки) у сумі 54913,54 грн, рішення №0013591302 про застосування штрафних санкцій у сумі 10407,89 грн прийняті обґрунтовано, добросовісно, пропорційно, з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для їх прийняття, в цій частині контролюючим органом не виконано вимоги закону щодо викладення змісту, обґрунтованості та вмотивованості рішень як актів індивідуальної дії, що призводить до їх протиправності та має наслідком скасування. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Також в підтвердження обраної позиції в даній справі суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 16 червня 2020 року (справа №120/2487/19-а) та від 21 листопада 2019 року (справа №826/6558/18), висновки по яких є обов`язковими в застосуванні нижчестоящими судовими інстанціями.

Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                      
                                                       постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 140/2930/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 11.09.2020 року