КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/9233/2020                                                                     
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 липня 2020 року                                                                       місто Київ
                                                                                               справа № 760/8650/19                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Шкоріної О.І.
                  за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді        Галагана В.І., повний текст рішення складено 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, -
     
                                                        В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір позики оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що до кінця 2015 року між ним та відповідачем існували нормальні товариські стосунки, він брав в борг і повністю повернув всі позичені у відповідача гроші із сплатою відсотків. 
Вказував, що він передав в тимчасове користування відповідача свій автомобіль в якості гарантії повернення боргу, але незважаючи на повне погашення боргу цей автомобіль не був повернутий, і з початку 2016 року відповідач почав вимагати 110000 доларів США, які нараховані ним на свій розсуд як відсотки. 
Зазначав, що він не погодився платити надумані відповідачем відсотки, тому останній почав погрожувати застосуванням насильства відносно нього та членів його родини. 
Зауважував, що така ситуація продовжувалась протягом тривалого часу і 20 жовтня 2016 року відповідач попросив його під'їхати в офіс його товариша за адресою: АДРЕСА_1 . Зайшовши в офіс він побачив, що там окрім відповідача знаходились також ще дві особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Посилався на те, що під психічним тиском та погрозами застосування насильства він підписав вже виготовлений текст розписки, яка підтверджує, що він отримав під час її підписання від відповідача 110000 доларів США. 
Вказував, що через погрози з боку відповідача він вимушений був сплатити 35000 доларів США відповідачу. 
Зазначав, що через декілька місяців на нього було скоєно напад і завдано тілесні ушкодження, однак у зв'язку із побоюванням за своє життя він не звертався до правоохоронних органів. 
Позивач вказував, що у червні 2018 року йому стало відомо, що відповідач подав до Дніпровського районного суду міста Києва позов про стягнення з нього грошових коштів за договором позики.
Зазначав, що розписка була безгрошовою та вчинена ним проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску через погрози з боку відповідача. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовін вимоги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не враховані основні докази по справі, а саме: наявність свідків щодо підтвердження факту про відсутність події отримання коштів; відсутність експертизи тексту розписки, яку він власноручно не писав.
Вказував, що суд першої інстанції у порушення вимог ч.ч.6, 9 ст.19 ЦПК України провів розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Зазначав, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.1 ст.19 Конституції України, оскільки він примушений судом на сплату грошових коштів, які він фактично не отримував.
Від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представники відповідача у судове засідання апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з  наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 110000 доларів США та зобов`язався  повернути вказані грошові кошти відразу за усною вимогою позикодавця, що підтверджується розпискою підписаною позивачем (а.с. 5).
У вказаній розписці також зазначено, що вона була складена у присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1  посилався на те, що договір позики, оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року слід визнати недійсним у зв`язку із тим, що він грошових коштів за договором позики не отримував і спірний договір був вчинений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску через погрози з боку відповідача.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої та п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, у відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.
Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Факт підписання розписки позивач не заперечує, в той же час останній вказує на те, що він розписку не писав, гроші йому не передавалися під час її підписання та розписку було ним підписано під погрозами з боку відповідача.
В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача не заперечували, що сам текст розписки був складений не позивачем, проте останній її підписав.
Положеннями частини 1 статті 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Згідно роз'яснень, які викладені у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.
Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Відповідно до частин першої, п'ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У позовній заяві позивач вказував на те, що з серпня 2018 року по даний час за його заявою про вчинення кримінального правопорушення з підстав застосування насильства з боку ОСОБА_7 з примушення підписання розписки від 20 жовтня 2016 року та кримінального заволодіння його автомобілем Київською місцевою прокуратурою №4 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до ЄРДР за №42018101040000128 від 09 серпня 2018 року за ознаками ч.1 ст.189 КК України. 
Разом з тим, доказів на підтвердження факту застосування до позивача психічного тиску з боку відповідача та/або з боку третіх осіб за дорученням відповідача, позивачем надано не було.
При цьому, у судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснив, що під час підписання розписки йому не погрожували, а погрози почалися після її підписання.
Заперечуючи проти позову, стороною відповідача було надано листа Київської місцевої прокуратури №4 від 15 листопада 2019 року та листа Дніпровського управління поліції ГУНП у місті Києві від 25 листопада 2019 року.
Як вбачається з листа Київської місцевої прокуратури №4 від 15 листопада 2019 року №10.34-50-1686ВИХ-19, у провадженні СВ Дніпровського УП ГУНП перебувало кримінальне провадження №42018101040000128 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, яке на даний час закрито (а.с.132).
Дніпровське управління поліції ГУНП у місті Києві листом від 25 листопада 2019 року №165050/125/50-19 повідомило представника відповідача про те, що ОСОБА_7 не являється стороною кримінального провадження №42018101040000128 (а.с.131).
Позивач під час розгляду справи не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
А відтак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що належних доказів того, що боргова розсписка від 20 жовтня 2016 року була підписана із застосуванням до позивача психічного тиску останнім надано не було, належно дослідивши та оцінивши наявні докази, дійшов обґрунтовано висновку відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів вважає безпідставним посилання представника позивача на те, що договір позики є безгрошовим, оскільки вказане посилання спростовуються належними та допустимими доказами у справі, зокрема, самою розпискою від 20 жовтня 2016 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 110000 доларів США.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані основні докази по справі, а саме: наявність свідків щодо підтвердження факту про відсутність події отримання коштів; відсутність експертизи тексту розписки, яку він власноручно не писав колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджують факту підписання розписки проти справжньої волі позивача внаслідок застосування до нього психічного тиску через погрози з боку відповідача, з підстав яких заявлено позов.
Посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи розписка датована 20 жовтня 2016 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся 25 березня 2019 року, тобто в межах трирічного строку встановленого ч.1 ст.257 ЦК України.
Отже, судом першої інстанції при ухваленні рішення було повно і всебічно з`ясовано обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, належним чином досліджено докази та дотримано норм матеріального права.
Однак, при ухваленні рішення судом першої інстанції не було дотримано норм процесуального права, що вбачається з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. 
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За змістом п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України, в редакції, що діяла на час подачі позову до суду першої інстанції, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України, в редакції, що діяла на час відкриття провадження у справі та ухвалення рішення,  в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.9 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому поданий позов ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» становить 1921 грн.
Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року на суму 110000 доларів США.
Згідно даних НБУ курс долара США станом на день подачі позову 25 березня 2019 року становив 26,9609, отже ціна позову становить 2965699 грн. (110000 доларів США *26,9609), а отже ціна позову перевищувала п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день подачі позову.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув.
Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, чим допустив порушення норми процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
А відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, у зв`язку з відсутністю правових підстав для їх задоволення.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: