ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1231/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/1309/20 Категорія: 311000000 	Позарецька С. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Азот»;
особа, яка подає апеляційну скаргу: ОСОБА_1 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з недоплаченої заробітної плати звільненому працівнику, 
в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з недоплаченої заробітної плати звільненому працівнику.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 19 червня 2019 року Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення у справі №711/3112/19 про стягнення з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку. Рішення вступило в законну силу 22 липня 2019 року.
29 липня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59666004 на суму 358 678,86 грн.
Відповідач здійснив розрахунок по невиплаченій заробітній платі 07 серпня 2019 року. Отже за період з 19 червня 2019 року (день постановлення рішення) до 07 серпня 2019 року (день розрахунку по невиплаченій заробітній платі) підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, що складає 34 робочих днів, а тому до стягнення підлягає сума 21 093,60 грн (середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 620,40 грн). 
Просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку з недоплаченої заробітної плати в розмірі 21 093,60 грн та понесені ним судові витрати.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_1 пропустив строк для звернення до суду із своїми позовними вимогами, передбачений ч. 1 ст.233 КЗпП України, та не ставив питання про його поновлення. Тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що при подачі ним позовної заяви з моменту, коли він дізнався про порушення його права не сплинуло три місяці, оскільки тільки 16 грудня 2019 року він отримав оригінал постанови про закінчення виконавчого провадження, а 19 лютого 2020 року було подано вказаний позов.
Звертає увагу суду, що позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, однак ПАТ «Азот» такого клопотання не заявляло. При цьому суд не перевірив та не обговорив причини пропуску позивачем строку для звернення до суду.
Приватне акціонерне товариство «Азот» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відзиві зазначає, що 07 серпня 2019 року ПАТ «Азот» провело повний розрахунок з позивачем по заборгованості по заробітній платі в сумі 358 678,86 грн. Вказаний факт повного розрахунку саме 07 серпня 2019 року підтверджує і сам позивач, а також це підтверджується постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. №59666004 про закінчення виконавчого провадження від 09 серпня 2019 року та відповідним розпорядженням №58064271 від 09 серпня 2019 року.
Крім того, 01 серпня 2019 року представником позивача Шульгою П.М. було подано приватному виконавцю заяву про перерахування коштів, в якій останній просить перерахувати кошти за виконавчим провадженням №59666004 за банківськими реквізитами на особистий рахунок позивача, які ним отримані 07 серпня 2019 року, що свідчить про обізнаність останнього про виплату коштів стягнутих за рішенням суду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 червня 2019 року, яке набрало чинності 22 липня 2019 року, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 23 662, 86 грн та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 19 квітня 2017 року по 19 червня 2019 року в сумі 335 016 грн з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Також вирішено питання про судові витрати.
За судовим рішення 25 липня 2019 року видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання і постановою приватного виконавця Недоступом Д.М. відкрито виконавче провадження 29 липня 2019 року №59666004.
Постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. від 09 серпня 2019 року виконавче провадження щодо виконання цього виконавчого документу закінчене у зв`язку із повним його фактичним виконанням. Відповідач здійснив розрахунок по невиплаченій заробітній платі 07 серпня 2019 року.
Факт здійснення розрахунку відповідачем саме 07 серпня 2019 року підтверджується і позивачем у поданій ним позовній заяві та він просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19 червня 2019 року по 07 серпня 2019 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України. 
Так, згідно з частинами першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Отже, суд незалежно від заяв сторін повинен перевірити строк звернення до суду для вирішення трудового спору.
Тобто, трудове законодавство не пов`язує застосування наслідків пропущення строків звернення до суду із заявою сторони у справі, а тому твердження ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі про те, що ПАТ «Азот» клопотання про застосування строку позовної давності в порядку статті 267 ЦК України не подавало, у зв`язку з чим судом першої інстанції не дотримано норм матеріального права, колегія суддів вважає помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах закону. 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.
У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає недоречним посилання суду першої інстанції на те, що оскільки ОСОБА_1 не порушено питання поновлення пропущеного строку для звернення до суду із позовом, а тому є підстави для відмови у задоволені позову, оскільки такий строк може бути поновлено без подання відповідного клопотання з врахуванням об`єктивних та поважних підстав його пропуску.
Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, зважаючи на те, що повний розрахунок ПАТ «Азот» з ним проведено 07 серпня 2019 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 18 лютого 2020 року (що вбачається із штампу на конверті відділення поштового зв`язку).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 отримав оригінал постанови про закінчення виконавчого провадження 16 грудня 2019 року, тому з цієї дати слід рахувати встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, колегія суддів відхиляє. 
Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не вказував дану обставину та не надавав суду копію супровідного листа із матеріалів виконавчого провадження з відміткою про отримання копії постанови 16 грудня 2019 року (а.с. 40). Доказів неможливості подання до суду першої інстанції вказаного документу скаржником не наведено, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає вказані докази.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду із даним позовом. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді