Ухвала
Іменем України 
 
21 вересня 2020 року
м. Київ
 
провадження № 51-4465 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року
 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останні рази 
-20.01.2014 року  Бершадським районним судом  Вінницької області за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 5 років без конфіскації майна зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки;
 - 17.11.2015 року Гайсинським районним судом Вінницької області за ч.4 ст.296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, вирок виконувався самостійно, 
 
визнано винним за ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 6 років з конфіскацією майна.
 
Відповідно до ст. 71 КК України, з врахуванням вироку Бершадського районного суду Вінницької області від 20.01.2014 року ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, у виді позбавлення волі на 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат по кримінальному провадженню.
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року змінено: призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскацією майна.
 
На підставі ст. 71 КК України приєднано частково невідбуте покарання за вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 20.01.2014 року визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на 6 років 6 місяців без конфіскації майна.
 
В решті вирок залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він в ніч з 23.02.2014 року на 24.02.2014 року, перебуваючи в с. Клебань Тульчинського району, побачивши автомобіль марки «ВАЗ 21053» д.н. НОМЕР_1 бежевого кольору, який знаходився на території домогосподарства, що розташоване по вул. Кооперативній, 40,  підійшовши до вказаного автомобіля, шляхом відкриття дверей, проник в автомобіль,  після чого завів його та поїхав по вул. Кооперативній, тобто незаконно заволодів ним. Потім здійснив зіткнення з парканом дитячого садка, в результаті чого пошкодив автомобіль, далі  поїхав з с. Клебань та залишив вказаний автомобіль на узбіччі відрізку автошляху сполученням Маньківка-Заозерне Тульчинського району, і втік .
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 переважно оспорює фактичні обставини справи, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження у зв’язку з не встановленням  достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.
 
В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що засуджений ОСОБА_5 не заволодівав автомобілем, не визнавав свою вину як на досудовому слідстві, так і в суді, а в основу вироку лягли недопустимі докази. 
 
Також зазначає, що суди не врахували ту обставину, що потерпілим по справі визнаний ОСОБА_6 , який не був власником автомобіля. 
 
Судом першої інстанції, при встановленні даних про особу ОСОБА_5 , були неправильно вказані відомості про його судимості .
 
Крім того, стверджує про невідповідність судових рішень вимогам ст.370 КПК України, через їх незаконність та необґрунтованість.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Згідно зі ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Із будь-яких інших підстав касаційний суд  не в праві втручатися у рішення судів нижчих ланок.
 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник ОСОБА_4 не погоджуючись із постановленими щодо ОСОБА_5 судовими рішеннями, окрім іншого наводить доводи, які стосуються неповноти та однобічності судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, та дає власну оцінку наведеним у вироку доказам.
 
Вказані доводи, з огляду на положення ст. 433 та 438 КПК України не можуть бути предметом розгляду Верховним Судом.
 
Слід зазначити, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому, згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, не встановлює фактичні обставини справи, а виходить з обставин, встановлених судами нижчих інстанцій.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Твердження захисника  ОСОБА_4 , що вина засудженого  ОСОБА_5 не доведена, а вирок місцевого суду ґрунтується на недопустимих доказах, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставним, про що в ухвалі наведено відповідні мотиви.
З такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Основною та невід`ємною ознакою допустимості доказів є їх отримання у передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом порядку.Статтями 87, 88 КПК України передбачені підстави, за яких докази у будь-якому випадку визнаються недопустимими.
Сторона захисту стверджує про недопустимість ряду доказів, однак місцевий суд усім цим доказам дав оцінку, частину доказів не взяв до уваги  через їх сумнівність, а частину доказів – визнав недопустимими. Таким чином жоден оспорюваний доказ не було використано для доведення вини засудженого  і вони не лягли в основу вироку.
Твердження сторони захисту про відсутність в діях засудженого складу злочину за ч. 2 ст. 289 КК України не заслуговують на увагу, з огляду на таке.    
 
Під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.    
 
Із оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 в ніч з 23.02.2014 року на 24.02.2014 року, перебуваючи в с. Клебань, незаконно заволодів автомобілем ОСОБА_6 марки «ВАЗ 21053» д.н. НОМЕР_1 бежевого кольору, що знаходився на території домогосподарства потерпілого, після чого поїхав по вул. Кооперативній, де здійснив зіткнення з парканом дитячого садка, в результаті чого пошкодив автомобіль.
 
Суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України, у межах своїх повноважень ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд зазначив, що винуватість   ОСОБА_5 підтверджується: показами потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; протоколами огляду місця події від 24.02.2014 року – домогосподарства ОСОБА_6 , території дитсадка с. Клебань та дороги поблизу с. Маньківка, де було виявлено та оглянуто автомобіль ВАЗ 2105 д.н.з. НОМЕР_1 ; протоколами пред`явлення автомобіля для впізнання від 26.02.2014 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам із свідком ОСОБА_11 від 20.08.2014 року; іншими доказами, яким суд дав оцінку відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності та взаємозв`язку. 
 
Враховуючи сукупність наведених доказів, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. 
 
Відносно того, що потерпілим по справі визнаний ОСОБА_6 , який не був власником автомобіля,  слід зазначити наступне. 
 
Стаття 289 КК України передбачає відповідальність за  протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. 
 
ОСОБА_6 був користувачем викраденого засудженим автомобіля. При цьому обставини набуття у користування ОСОБА_6 транспортного засобу не є предметом розгляду в цьому кримінальному провадженні та не впливають на кваліфікацію дій засудженого  ОСОБА_5 , який вчинив вказаний злочин.
 
Доводи захисника про те, що судом першої інстанції, при встановленні даних про особу ОСОБА_5 , були неправильно вказані відомості про його судимості, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
 
Відповідно до ст. 88 КК України судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину , а також в інших випадках, передбачених законами України.
 
Як убачається з тексту вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року, суд врахував лише вирок  Бершадського районного суду Вінницької області від 20.01.2014 року за ч 2 ст. 289 КК України , що вплинуло на кваліфікацію дій (повторність) та при призначенні покарання згідно ст. 71 КК України.   
Апеляційний суд, в свою чергу, змінюючи вирок місцевого суду, у данних про особу ОСОБА_5 , вірно вказав лише ті вироки, судимості по яким не погашено.
 
Що стосується доводів захисника  ОСОБА_4 про невідповідність судових рішень вимогам ст. 370 КПК України через їх незаконність та необґрунтованість, то колегія судді Верховного Суду також визнає їх безпідставними з огляду на таке.
 
Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, погодився із висновком місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 , кваліфікації його дій, навів в ухвалі відповідно до вимог ст. 370, ст. 419 КПК України докладні мотиви на спростування усіх доводів апеляційної скарги, так само зазначив підстави, з яких апеляційна скарга захисника ОСОБА_4 визнана необґрунтованою.
 
Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду також вимогам ст. 419 КПК України. 
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись       п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                             ОСОБА_3