УХВАЛА        
 
12 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 734/3787/19
провадження № 61-11718ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив припинити стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісячно, які стягуються за рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року на користь відповідача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В обґрунтування позову зазначав, що з вересня 2018 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, її місцезнаходження йому невідомо, жодного зв`язку він з нею не підтримує. Дитина проживає з ним, знаходиться на його утриманні, він одноособово займається її вихованням, тому підстави для стягнення з нього аліментів відсутні.
 
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від                       07 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони зареєстровані в кв. АДРЕСА_1 . Відповідач періодично проживає (перебуває) у даній квартирі. Аліменти, одержані ОСОБА_1 на утримання дитини є власністю останньої, а позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що одержані аліменти витрачаються не за цільовим призначенням та не в інтересах дитини.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від                         07 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.
Припинено стягнення аліментів за рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року з ОСОБА_2 на неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов ОСОБА_2 , врахувавши висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16-ц, виходив з того, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що донька проживає разом з ним, він самостійно піклується про спільну дитину сторін та забезпечує її усім необхідним.  
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом                       2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, так і для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. 
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року            № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від             20 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів відмовити.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов