ПОСТАНОВА
Іменем України

16 липня 2020 року   
Київ
справа №805/2562/16-а
адміністративне провадження №К/9901/21179/18
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):  
судді-доповідача Уханенка С.А.,
суддів: Кашпур О.В.,  Радишевської О.Р., 
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області, Державної судової адміністрації України про зобов`язання перерахувати та сплатити заробітну плату, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Голошивця І.О., суддів Аляб`єва І.Г., Молочної І.С. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року, ухвалену у складі судді-доповідача Жаботинської С.В., суддів Васильєвої І.А., Казначеєва Е.Г., у справі №805/2562/16-а
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Донецької області, Державної судової адміністрації України, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав адміністративного позову та доповнень просив:
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок апеляційного суду Донецької області 113939,19 грн недорахованої заробітної плати;
- зобов`язати Апеляційний суд Донецької області сплатити йому 113939,19 грн заробітної плати.
2. На обґрунтування позову зазначає про наявність у нього права на отримання заробітної плати з огляду на приписи частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
ІІ. Встановлені судами обставини справи
3. ОСОБА_1 відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2016 року № 196 з 17 січня 2002 року по теперішній час працює на посаді судді в Апеляційному суді Донецької області.
4. Відповідно до наявних в матеріалах справи витягів з табелів обліку використання робочого часу Апеляційного суду Донецької області за період грудень 2015 року - квітень 2016 року та довідки від 20.09.2016 року № 3.2-09/106/2016 ОСОБА_1 в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року був відсутній на роботі, не здійснював правосуддя та не брав участь в автоматизованому розподілі судових справ. До роботи позивач приступив 18 квітня 2016 року.
5. Листом від 13 травня 2016 року № 10-3520/16 Державна судова адміністрація України на запит Голови Апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року вих. № 36-08/20/2016 щодо оплати часу вимушеного прогулу позивачу повідомила, що внаслідок його відсутності в період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року на робочому місті у зв`язку з незаконним утриманням органами так званої « МГБ ДНР» в даному випадку мав місце не вимушений прогул, а відсутність працівника на робочому місці з поважних причин. Враховуючи викладене, Державна судова адміністрація України в даному листі роз`яснила, що підстав для виплати коштів за вимушений прогул немає у зв`язку з відсутністю вини Апеляційного суду Донецької області.
6. Відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області №35-12/107/2016 від 04.08.2016 року загальна сума суддівської винагороди за період з 11.12.2015 по 15.04.2016 була би нарахована в розмірі 113 939, 19 грн, якщо би позивач здійснював правосуддя в цей період.
7. Згідно з довідкою Апеляційного суду Донецької області №3.5-12/114/2016 та розрахункових листів суддівська винагорода за період з 11 грудня 2015 року по 15 квітня 2016 року виплачена не була.
8. Під час наданих пояснень у судових засіданнях судів попередніх інстанцій, позивач пояснив, що 10 грудня 2015 року під час поїздки до м. Макіївки, де він проживав до початку бойових дій, на блок-посту в районі м. Горлівки він був затриманий органами «ДНР» і незаконно позбавлений волі на 125 днів, тобто до 15 квітня 2016 року.
9. Згідно з постановою про залучення до провадження в якості потерпілого від 20.04.2016 року залучено ОСОБА_1 до кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 4201505000000695 від 14.12.2015 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 ч. 2 КК України у якості потерпілого.
10. Із змісту постанови убачається, що в ході слідства встановлено, що 10.12.2016, приблизно о 20:00 год. група невідомих осіб з числа незаконних військових формувань т.з. «ДНР», на блок-посту поблизу міста Горлівка Донецької області, погрожуючи вбивством, протиправно позбавили гр. гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 волі та перевезли спочатку до розташування невідомого військового підрозділу, а потім до приміщення МГБ так званої ДНР у м. Горлівка, а 11.12.2015 року до МГБ у м. Донецьк, де протиправно утримували у приміщеннях тюремного типу протягом 125 діб по 14.04.2016 року. 
11. Не погоджуючись з невиплатою заробітної плати за спірний період позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
12. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.
13. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати спірної суми заробітної плати, як оплати за час вимушеного прогулу. 
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги і аргументи сторін
14. Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судових рішень просить їх скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги в повному обсязі.
15. На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає про відсутність його на роботі з поважних причин, які підтверджуються відповідними доказами, а незаконне позбавлення волі сталося з вини держави, що є підставою для застосування аналогії закону, а саме статті 235 КЗпП України. Вказує про врегулювання нових правовідносин прийняттям 06.09.2016 Закону України «Про внесення зміни до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того посилається на його затримання через професійну діяльність.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
16. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
17. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
18. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19. Статтею 235 КЗпП України врегулювано питання поновлення на роботі, зміна формулювання причин звільнення, оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи. 
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. 
VI. Позиція Верховного суду
20. Предметом спору у цій справі є нарахування та виплата заробітної плати на підставі статті 235 КЗпП України, як за вимушений прогул.
21. Так, викладені вище приписи статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштування.
22. Суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 09.12.2015 у справі № 6-2123цс15, яка була підтримана Верховним Судом, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
23. Тобто передумовою застосування приписів статті 235 КЗпП України в частині виплати середнього заробітку є встановлення наявності вини роботодавця у неможливості виконувати працівником свою роботу, що призвело до вимушеного прогулу останнього.
24. При цьому встановлені судами попередніх інстанцій обставини відсутності позивача на роботі не є вимушеним прогулом в розумінні приписів статті 235 КЗпП України, що відповідно виключає можливість її застосування до спірних правовідносин.
25.Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу недонарахованої заробітної плати на підставі статті 235 КЗпП України.
26. Водночас Суд вважає за необхідне наголосити, що Конституційний Суд України неодноразово у своїх рішеннях вказував, що суддівська винагорода є однією з гарантій незалежності судді та невід`ємною частиною його статусу, а також є необхідною умовою здійснення справедливого, незалежного і неупередженого правосуддя.
27. При цьому як законодавчі приписи, так і правові позиції, сформульовані Конституційним Судом України свідчать, що вказана гарантія незалежності судді обумовлена здійсненням правосуддя. 
28. Закон України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402 містить низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя. Це, зокрема, тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу; відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України; у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; обов`язкове проходження підготовки у Національній школі суддів України; неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про його звільнення з посади (відставку); нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території (статті 49,  54,  55,  56,  82,  89,  109,  113,  116,  136,  147). Крім того, суддя може не здійснювати правосуддя і з інших підстав, зокрема у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог  Закону України  "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
29. При цьому такі випадки поділяються на дві категорії: коли нездійснення правосуддя не залежить від судді особисто або не обумовлено його поведінкою, і коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді.
30. Питання оплати праці судді законодавчо врегульовано не у всіх випадках нездійснення ним правосуддя, а тому потребує врахування кожної підстави нездійснення правосуддя окремо.
31. Встановлені в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій обставини справи свідчать, що нездійснення позивачем правосуддя було обумовлено поведінкою самого судді, а його аргумент про наявність вини держави у його затриманні незаконними військовими формуваннями (ДНР) є безпідставним з огляду на необхідність дотримання суддею у своєму повсякденному житті розумної обачності та уникати дій, що можуть зашкодити інтересам правосуддя.
32. Аргумент касаційної скарги про необхідність застосування Закону України від 06.09.2016 року «Про внесення зміни до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо забезпечення рівності прав військовослужбовців на грошове забезпечення» є безпідставним, оскільки Закон, до якого внесено зміни, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а, отже, не поширюється на спірні правовідносини.
33. За таких обставин, Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та наявних у ній доказів, дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам матеріального і процесуального закону, є законними та обґрунтованими.
34. Доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи Судом, є аналогічними доводам викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами першої й апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.
35. Беручи до уваги правильність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, Суд дійшов висновку, що судові рішення в цій справі відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
36. На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
37. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
38. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються. 
39. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
40. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
41. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року залишити без змін.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Судді	С.А. Уханенко О.В. Кашпур   О.Р. Радишевська