ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10417/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 вересня 2020 року                                                                                           м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні,- 

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві виплатити 26325,00 грн одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за 12 років та 7775,00 грн моральної шкоди, заподіяної позивачу.
Позов обґрунтовано тим, що позивач проходив службу в  Управлінні поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві та наказом від 31 березня 2018 року №58о/с звільнений на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), проте, в порушення частини 2 статті 66 Закону України «Про Національну поліцію», частини 1 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби  та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» йому при звільненні виплачена одноразова грошова допомога не в повному обсязі.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнано, зазначено, що позивач на день звільнення мав вислугу років 13 років 02 місяця 00 днів, у зв`язку  з чим йому виплачено грошову допомогу при звільненні в сумі 28518,75 грн. Оскільки відсутні дані щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за попереднім місцем служби (Управління державної охорони України), період служби для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не враховувався.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги без урахування періоду попередньої служби (в Управління державної охорони України). Зобов`язано Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням всього періоду служби та раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без надання вірної правової оцінки обставинам справи та без повного дослідження обставин справи. Наголошує, що при повторному звільненні, законних підстав для врахування періоду попередньої служби для виплати не має, оскільки на момент свого первинного звільнення позивач вже набув право на виплату, а винятком є лише особи, які не набули такого права. Вказує, що позивачу виплачено одноразову грошову виплату за період служби з 2005 року в повному обсязі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Управління поліції охорони з фізичної безпеки в місті Києві від 29 березня 2018 року №58 о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), станом на день звільнення  стаж служби в поліції при звільненні складає 25 років 07 місяців 00 днів, в пільговому обчисленні складає 28 років 05 місяців 19 днів.
Одноразова грошова допомога при звільненні виплачена позивачу у розмірі 28518,75 грн з урахуванням стажу служби в поліції 13 років.
Позивач, не погоджуючись із розрахунком належної йому до виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування періоду попередньої служби (в Управління державної охорони України) є протиправними. При цьому, вказав, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 107 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Згідно частиною 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 07 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Абзацом 1 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Порядок № 393) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
При цьому, частиною 6 статті 9 Закону № 2262-ХІІ визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Абзацом 7 пункту 10 Порядку № 393 (в редакції на момент повторного звільнення позивача зі служби) передбачено, що зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Безумовною підставою для зарахування попереднього періоду служби для виплати одноразової грошової допомоги в разі повторного звільнення зі служби є відсутність виплати такої допомоги при попередньому звільненні та не набуття права на отримання такої допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управлінням державної охорони України від 25 січня 2005 року №20-ос ОСОБА_1 переведено у розпорядження Департаменту Державної служби охорони при МВС України для подальшого проходження служби, звільнивши його з посади офіцера Управління та виключено його зі списків особового складу з урахуванням передачі справ з 01 лютого 2005 року (а.с.29).
Згідно наявного в матеріалах справи листа Управління державної охорони України від 10 вересня 2018 року №2/20-1269, відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» виплата одноразової грошової допомоги передбачена у разі звільнення військовослужбовця зі служби. Наказом від 25 січня 2005 року №20-ос майора ОСОБА_1 переведено у розпорядження Департаменту Державної служби охорони при МВС України  для подальшого проходження служби. Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби Управлінням державної охорони України не проводилась (а.с.31).
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки фактично не мало місце в 2005 році звільнення позивача зі служби, відсутні підстави для нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування періоду попередньої служби, тому дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги  без урахування періоду попередньої служби (в Управління державної охорони України) є протиправними.
Колегія суддів вказує, що матеріалами справи, а саме листом Управління державної охорони України від 10 вересня 2018 року №2/20-1269, чітко зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби Управлінням державної охорони України не здійснювалась. Будь-яких доказів, щодо спростування зазначеної обставини чи підтвердження інших даних відповідачем не надано.
При цьому, посилання відповідача на копію картки грошового утримання ОСОБА_1 (а.с.67), в якій зазначено, що стаж вислуги років позивача станом на 01.01.2005 становить 12 років 04 місяці 00 днів та виплатити ОГВ за період служби в 2005 році в повному обсязі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дана обставина не має відношення до виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» та не спростовує невиплату такої допомоги.
За таких обставин, з аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач, при звільненні з військової служби, мав правомірні очікування на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки дана виплата гарантована чинним законодавством України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за 12 років у розмірі 26325,00 грн, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем того, що спірним наказом відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.
При цьому, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м.Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 17.09.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна