Постанова  
Іменем  України
 
02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № справа № 1512/11500/2012
 
провадження № 61-9948св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
заявники:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення  у справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення міської ради, скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, зобов`язання скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсною угоду про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради, про визнання недійсним розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 червня    2020 року у складі колегії суддів Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено.
Скасовано частково  у розмірі 1/6 частини свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_4 14 лютого 2002 року.
Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування                          на приміщення, які складаються з: 3-1 - кухня 9,9 кв.м, 3-2 - житлова кімната 9,1 кв.м («а-1»), 3-4 - веранда 6,6 кв.м («а-4») у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано в частині запис у Реєстрі права власності на земельну ділянку                             від 14 липня 2004 року, здійснений на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2004 року площею 0,0831 га  та державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 липня            2004 року площею 0,0831 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_5 на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року, в розмірі                         112,71 кв. м, у межах: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані               6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем  (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані              4,29 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем  (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані             10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетинання з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня                 (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», що розташована між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії                     (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані                4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого                 з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи                            від 17 березня  2014 року №013/2014.
Визнано недійсним в частині рішення Одеської міської ради від 17 березня 2002 року про надання дозволу на передачу в приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки, зазначеної у державному акті на право власності на землю на ім`я ОСОБА_5 , в межах: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду                  (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору  із суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору    із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому самому напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10);  далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», що розташована між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м                 до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно                до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня                   2014 року.
Встановлено порядок користування для ОСОБА_4 частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 3-1 кухня площею 9,9 кв. м; 3-2 житлова кімната площею 9,1 кв. м («а-1»); 3-4 веранда площею 6,6 кв. м («а-4»).
Встановлено порядок користування для ОСОБА_4 частиною земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5);                 з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6);                  з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину                    з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем                 (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані               5,40 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем         (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані              3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ. «А» , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому самому напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду                   до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року.
Визнано недійсною угоду про порядок користування земельною ділянкою                             від 04 листопада 2002 року, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 134 228 грн.
У решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
У зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про знесення самовільно збудованих приміщень відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                         і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 6-9798св15).
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року                      у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради,    ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним розпорядження                та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку,                    за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення в частинах відмови у виділенні ОСОБА_4 ідеальної частки з домоволодіння, стягнення суми компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки скасовано. 
Ухвалено в цих частинах нове рішення. 
Виділено в натурі ОСОБА_7 частку майна відповідно до її ідеальної частини в розмірі 1/6 частини від кімнат: 3-1 - кухня площею 9,9 кв. м;                   3-2 - житлова кімната площею 9,1 кв. м; 3-4 - веранда площею 6,6 кв. м,             що складає 4,27 кв. м домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_5  на користь ОСОБА_4 розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_4 , за різницю у площі земельної ділянки в сумі 221 643 грн. 
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня          2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_6                   до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року                        у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області                     від 17 грудня 2015 року  залишено без змін.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просили суд ухвалити додаткове рішення, яким,                                  з урахуванням вступу у справі правонаступників померлої ОСОБА_4 : виділити їм в натурі, як правонаступникам власника 1/6 частки будинку                АДРЕСА_1 житлову кімнату  «3-3», площею 15,4 кв. м, на праві спільної сумісної власності; право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 припинити; визнати за ними право власності на горищне приміщення та покрівлю, що знаходяться безпосередньо над житловою кімнатою «3-2», площею 9,1 кв. м, кухнею «3-1», площею 9,9 кв. м, над прибудовою «а4», загальною площею 14,4 кв. м та над житловою кімнатою «3-3», площею             15,4 кв. м у зазначеному будинку, а також на частину огорожі «1-3» з боку тупикового проїзду від точки «7» до точки «2» та від точки «7» до точки «8».
 
Короткий зміст судового рішення
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2020 року                                   в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3                      про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що підстави для ухвалення додаткового рішення, викладені у заяві, фактично є новими позовними вимогами, з якими заявники не позбавлені права звернутися до суду на загальних підставах.
Крім того, наразі складу суду, який ухвалював судове рішення                                  в апеляційному порядку, утворити неможливо.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просили скасувати оскаржене судове рішення та направити справу для розгляду до суду апеляційної інстанції. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2020року відкрито касаційне провадження в справі і витребувано цивільну справу № 1512/11500/2012                    з Київського районного суду м. Одеси.
Надіслано учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення,суд апеляційної інстанції занадто формально поставився до передбачених статтею 270 ЦПК України вимог, оскільки забезпечення реального доступу до правосуддя є одним із основних обов`язків держави. При цьому відставка двох суддів з колегії суддів Апеляційного суду Одеської області, які розглядали справу, не може бути підставою для відмови у розгляді порушеного ними питання. 
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2020 року  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржена ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми процесуального права.
Також зазначили, що, крім висновку про неможливість утворити склад суду              з тих самих суддів, які ухвалили рішення, апеляційний суд зазначив про фактичне подання заявниками нових позовних вимог, які не були раніше предметом розгляду у суді. Тому оскаржена ухвала не може бути скасована з формальних підстав, оскільки відмова в ухвалені додаткового рішення             по суті є законною, а нові позовні вимоги можуть бути розглянуті судом                 у загальному порядку.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права                     чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків                        не спростовують.
 
Частиною першою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
 
Зміст частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 ЦПК України. 
 
Судом установлено, що підстави для ухвалення додаткового рішення, викладені у заяві, фактично є новими позовними вимогами. 
 
Так, предметом судового розгляду зокрема були вимоги про визнання за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на приміщення, які складаються з: 3-1 - кухня 9,9 кв. м, 3-2 - житлова кімната 9,1 кв.м («а-1»),              3-4 - веранда 6,6 кв. м («а-4») у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У заяві ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заявили інші вимоги для ухвалення додаткового рішення, а саме просили суд ухвалити додаткове рішення, яким, з урахуванням вступу у справі правонаступників померлої ОСОБА_4 : виділити їм в натурі, як правонаступникам власника 1/6 частки будинку АДРЕСА_1 житлову кімнату  «3-3», площею 15,4 кв. м, на праві спільної сумісної власності; право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 припинити; визнати за ними право власності на горищне приміщення та покрівлю, що знаходяться безпосередньо над житловою кімнатою «3-2», площею 9,1 кв. м, кухнею              «3-1», площею 9,9 кв. м, над прибудовою «а4», загальною площею 14,4 кв. м та над житловою кімнатою «3-3», площею 15,4 кв. м у зазначеному будинку, а також на частину огорожі «1-3» з боку тупикового проїзду від точки «7»               до точки «2» та від точки «7» до точки «8».
 
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня               2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за 
умов,  передбачених  статтею  220  ЦПК  України 2004 року;  воно не може 
змінити суті основного рішення або містити  в  собі  висновки  про 
права  та  обов`язки  осіб,  які  не  брали  участі  у справі,  чи 
вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
 
Встановивши, що підстави для ухвалення додаткового рішення, викладені                у заяві, фактично є новими позовними вимогами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Разом з тим висновки апеляційного суду про те, що утворити той самий склад суду, який ухвалював рішення у цій справі, неможливо                                       є помилковими, оскільки норма статті 270 ЦПК України не встановлює беззаперечний обов`язок ухвалення додаткового рішення виключно в такому ж складі суду (суддів), що ухвалив рішення, оскільки у цьому разі законодавець використовує формулу «суд, що ухвалив рішення» як суддівська інституція, а не конкретних суддів суду.
Проте такий висновок апеляційного суду не вплинув на правильне вирішення заяви  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3                      про ухвалення додаткового рішення у справі, а з формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення (частина друга статті 410 ЦПК України). 
 
Отже, право заявників не порушено, оскільки вони не позбавлені можливості заявити позовні вимоги на загальних підставах.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 червня 2020 рокузалишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець