ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       01 жовтня 2020 року                м. Чернівці                 Справа № 725/871/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніцина Ірина Євгеніївна,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Галичанського О.І., дата складання повного тексту рішення невідома, -
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніцина І.Є., про визнання договору дарування недійсним.
Вказувало, що 25.06.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1203 pv15-07, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 43 000 дол.США під 11 відсотків річних з подальшим переглядом.
З метою забезпечення виконання зобов`язання між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , а також було укладено договори поруки №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які зобов`язалися відповідати перед кредитором в повному обсязі.
12.02.2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого до 

Провадження №22-ц/822/741/2020                                       Категорія 19/21
позивача перейшли всі права щодо кредитного договору №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, іпотечного договору №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року та договорів поруки.
У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 – ОСОБА_2 подав до банку заяву, що він зобов`язується сплачувати кошти згідно кредитного договору у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 став спадкоємцем майна, яке перебуває в заставі банку.
Посилалося на те, що 10.01.2019 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_2 належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І., спадкова справа №13/2009, зареєстровано в реєстрі за №541, квартиру АДРЕСА_2 .
На підставі наведеного просило суд, визнати договір дарування квартири від 10.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Куніциною І.Є., Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області, серія та номер 483 - недійсним із застосуванням наслідку недійсності правочинів на підставі ст. 230, 215 ЦК України.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 10.01.2019 року, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є., на підставі якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 нерухоме майно, квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності: 29812998, від 10.01.2019 року, реєстровим номером об`єкту нерухомого майна: 1739962973101, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45004114 від 10.01.2019 14:01:47.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Зазначає, що ВП ВС в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 вказала, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови). Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 905/2947/17.
А тому вважає, що якщо численні регуляторні державні органи дозволили перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , то потреба виправити їх минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга в частині, яка переглядається, задоволенню не підлягає.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання іпотеки припиненою - відмовлено. 
В Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.06.2007 року державним реєстратором приватним нотаріусом Козловою Н.В. на підставі договору іпотеки №7345 від 25.06.2007 року було зареєстровано заборону на нерухоме майно під номером: 2509776 на об`єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1 , однак в супереч наявній забороні на вчинення реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна державним реєстратором приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. було прийнято рішення про посвідчення договору дарування спірної квартири від 10.01.2019 року, що суперечить чинному Законодавству України, а тому підлягає визнанню недійсним.
Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 
25.06.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1203 pv15-07, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 43 000 дол.США під 11 відсотків річних з подальшим переглядом (а.с.1-3).
З метою забезпечення виконання зобов`язання між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 (а.с.5-6).
Також, між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договори поруки №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, які зобов`язалися відповідати перед кредитором в повному обсязі (а.с.7-12).
У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 – ОСОБА_2 подав до банку заяву, що він зобов`язується сплачувати кошти згідно кредитного договору у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 став спадкоємцем майна, яке перебуває в заставі банку.
Згідно додаткової угоди №1 від 23.06.2011 року до кредитного договору №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, укладеної між банком та ОСОБА_2 , останній зобов`язався повернути повністю кредитні кошти за кредитним договором до 25.06.2016 року (а.с.13).
12.02.2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого до позивача перейшли всі права щодо кредитного договору №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року, іпотечного договору №1203 pv15-07 від 25.06.2007 року та договорів поруки (а.с.16-33).
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.08.2018 року, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 19.12.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Визнано припиненою іпотеку згідно іпотечного договору №1203 pv15-07 від 25 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Банк Фінанси та Кредит», посвідченого 25 червня 2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В., реєстровий номер №7345, відповідно до якого в іпотеку ТОВ «Банк Фінанси і Кредит», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.112-121).
Постановою ВС від 30.10.2019 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 29 серпня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 грудня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання іпотеки припиненою відмовлено (а.с.170-178).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 26.06.2007 року державним реєстратором приватним нотаріусом Козловою Н.В. на підставі договору іпотеки, №7345 від 25.06.2007 року було зареєстровано заборону на нерухоме майно, номер обтяження: 5209776, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 , заявник ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.60-61).
10.01.2019 року (коли було чинне рішення суду про припинення іпотеки) між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 було укладеного договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є., зареєстровано в реєстрі №483.
Відповідно до ч.5 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Частиною 6 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.
Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч. 5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.
Суд першої інстанції вірно встановив, що на момент укладення договору дарування були чинними рішення суду першої та апеляційної інстанції про припинення поруки, однак в подальшому останні були скасовані ВС, а в позові ОСОБА_2 було відмовлено. 
Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.
Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, – у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.
Такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 19.06.2019 року по справі №643/17966/14-ц.
Про те, висновок суду першої інстанції, що в супереч наявній забороні на вчинення реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна: кватири АДРЕСА_1 , державним реєстратором (приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є.), було прийнято рішення про посвідчення договору дарування квартири від 10.01.2019 року, що суперечить чинному Законодавству України, є помилковим, оскільки на момент посвідчення правочину відомості про заборону вчинення дій щодо спірного об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні, про те він не вплинув на правильність ухваленого рішення.
Зазначені обставини та акти, які поширюються на спірні правовідносини спростовують доводи апеляційної скарги щодо помилки державного реєстратора під час посвідчення оспорюваного правочину, отже посилання в скарзі на судову практику з відмінними обставинами є некоректними.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду.
В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/