П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  0640/4384/18 
Головуючий у 1-й інстанції:  Гурін Дмитро Миколайович 
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 
25 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Іваненко Т.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Міністерства оборони України на рішення   Житомирського окружного адміністративного суду  від  24 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про  визнання дій незаконними, визнання права на отримання разової грошової допомоги, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України з наступними позовними вимогами:
- визнати незаконними дії Міністерства оборони України про відмову у призначенні допомоги у вигляді повернення на доопрацювання поданих документів для призначення одноразової грошової допомоги;
- визнати за ОСОБА_1 право на отримання разової грошової допомоги відповідно до статей 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, однак, відповідачем документи було повернуто без прийняття рішення, чим, на думку позивача, відповідач порушує його законне право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Рішенням   Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16 серпня 2016 року №58, у частині повернення на доопрацювання ОСОБА_1 заяви про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності з 9 червня 2016 року, внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975, як особі з інвалідністю 3 групи з 9 червня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2016 року, - з урахуванням правової оцінки, викладеної у рішенні суду.
В задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статей 16, 16-2, 16-3 та 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 
Зокрема, апелянт наголошує, що судом не вказано, якими конкретно нормами обгрунтовується право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, та безпідставно покладено на Міністерство оборони України обов"язок повторно розглянути заяву про призначення і виплату позивачу грошової допомоги, визначивши конкретний розмір такої допомоги, незважаючи на те, що позивачем не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, при цьому, відповідачем питання наявності чи відсутності права на отримання одноразової грошової допомоги не вирішувалось.
Враховуючи зазначене, відповідач в апеляційній скарзі просить змінити рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "зобов"язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву позивача про призначення та виплату  одноразової грошової допомоги, у зв"язку з інвалідністю, внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов"язане з виконанням обов"язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та прийняти відповідне рішення, згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975".
Позивачем не подано відзиву на апеляційну скаргу відповідача.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.                                                             
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу у Республіці Афганістан, де велись бойові дії.
На території вказаної країни у 1987 році позивач отримав численні поранення, які пов`язані з виконанням військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено витягом з протоколу №2324 від 26 травня 2016 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Згідно висновку, зазначеного у вказаному витязі, поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 21.06.2016 року серія 12 ААА №514584 позивачу встановлено третю групу інвалідності з 09.06.2016 року. Комісією встановлено, що поранення (контузія) та захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Після встановлення позивачу третьої групи інвалідності, позивач звернувся із відповідною заявою з питання виплати одноразової грошової допомоги до відповідача.
Протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 12 серпня 2016 року №58, за результатами розгляду поданих документів Комісія МОУ дійшла висновку про необхідність повернення на доопрацювання документів, поданих особами з числа колишніх військовослужбовців, оскільки відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сприяння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, як це передбачено пунктом 11 Порядку №975.
14 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського обласного військового комісаріату із заявою про подання до Міністерства оборони України висновку щодо можливості виплати йому одноразової грошової допомоги, як інваліду третьої групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузія) та захворювання, та пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Не отримавши відповіді чи будь-якого рішення після винесення протоколу від 12 серпня 2016 року №58, позивач звернувся до Житомирського обласного військового комісаріату.
Листом Житомирського обласного військового комісаріату від 21 серпня 2018 року позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви та зазначено про те, що кінцевою відповіддю є повернення документів на доопрацювання, оформлене протоколом від 12 серпня 2016 року №58.
Позивач, вважаючи що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, а відповідачем документи повернуто без прийняття рішення, чим, на думку позивача порушено його законне право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, Житомирський окружний адміністративний суд прийшов до висновку, що позов позивача підлягає задоволенню частково.
Так, судом встановлено, що відповідачем не було у визначеному законом порядку розглянуто заяву позивача та не прийнято вмотивованого рішення щодо можливості призначення виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням поданих позивачем документів. Зокрема, рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16 серпня 2016 року №58 не є, на думку суду рішенням у встановленому порядку за результатом розгляду заяви позивача.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України №2011-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - є гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону України №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Частиною 2 статті 16-2 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
Перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності подає уповноваженому органу зазначений у пункту 11 Порядку №975.
Такими документами відповідно до пункту 11 Порядку №975 є: заява про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до пункту 13 Порядку №975 призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не було у визначеному законом порядку розглянуто заяву позивача та не прийнято вмотивованого рішення за результатом її розгляду. 
Необхідно зауважити, що Порядком № 975 встановлено вичерпний перелік рішень (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги), що приймаються розпорядником бюджетних коштів за наслідками розгляду висновку керівника уповноваженого органу щодо виплати одноразової грошової допомоги та документів, зазначених в пунктах 10 і 11 цього Порядку; повернення ж документів на доопрацювання Порядком не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі №282/839/17.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 не розглянута Міністерством оборони України у встановленому порядку, чим допущено порушення права позивача на прийняття рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку №975.
Крім того, приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що оскільки позивач як військовослужбовець отримав поранення та захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час перебування у країнах де велись бойові дії, він має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно з статтею 16 Закону України №2011-ХІІ та у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.
При цьому, суд відхилив посилання Міноборони України на те, що пунктом 11 Порядку №975 та пунктом 4.7 Положення №530 визначено необхідність надання для розгляду питання про призначення допомоги документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння. В даному випадку суд констатував, що форма такого документу законодавчо не визначена, а тому, за приписами наведеної норми такими документами можуть бути будь-які відомості, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Колегія суддів в даному випадку не погоджується з позицією суду першої інстанції, викладеною в мотивувальній частині рішення виходячи з наступного.
Судова колегія звертає увагу, що з урахуванням частої зміни законодавства у справах цієї категорії насамперед потрібно встановити, які правові норми регулюють відносини сторін на час виникнення спору.
Ключовим правовим питанням у даній справі є правильність застосування до спірних правовідносин абз. 2 п. 4   ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII   (далі - Закон №2011-XII) та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого               Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975   (далі - Порядок №975).
Предметом спору у цій справі є призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності з 9 червня 2016 року, внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Підставою для прийняття відповідного рішення комісії для призначення та виплати одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення інвалідності або відмови у такій виплаті є подання позивачем через військомат визначених п.п.11-13 Порядку №975 документів.
Аналіз зазначених норм права діє підстави для висновку, що законодавець делегував Уряду повноваження визначати порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16-2 Закону № 2011-XII.
Подання зазначених у п.11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст.16-4 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
Разом з тим, Порядок № 975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Водночас, подання до Міноборони відповідного рішення військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Згідно з правовою позицією Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 822/220/18, документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства оборони України обов`язку щодо їх витребовування.
Разом з тим судом встановлено, що позивачем не було надано відповідачу документів, що засвідчують причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. При цьому,  ні акти судово-медичного дослідження, ні витяг з протоколу ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та мотивам суду першої інстанції, що слугували підставою прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів важає передчасник висновок Житомирського окружного адміністративного суду, відносно того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону та Порядку №975, оскільки позивачем не подано належних документів, що вказують на причини та обставини поранення, травми, контузії та його захворювання, у зв"язку з чим, рішення відповідачем, за результатом розгляду поданої позивачем заяви, по суті не приймалось.
Крім того, як вбачається з позовної заяви позивача, він звернувся до суду з вимогою визнати незаконними дії Міністерства оборони України про відмову у призначенні допомоги у вигляді повернення на доопрацювання поданих документів для призначення одноразової грошової допомоги. Також позивач просив визнати за ним право на отримання разової грошової допомоги відповідно до статей 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, прийшов до висновку що Міністерство оборони України не розглядуло заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги у встановленому поряду, а тому зобов"язав відповідача повторно розглянути заяву про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975, як особі з інвалідністю 3 групи з 9 червня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2016 року, - з урахуванням правової оцінки, викладеної у рішенні суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішуючи даний спір та зобов"язуючи відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо прийначення йому грошової допомоги, визначивши при цьому в резолютивній частині рішення розмір самої допомоги, фактично визнав право позивача на її призначення та виплату, що свідчить про передбачуваність результату розгляду вказаної заяви.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.
Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Ця мета узгоджується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації-не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 15 серпня 2019 року у справі №800/396/17 ).
Частиною 1 та 2 статті 245 КАС України вказано, що при вирішенні справи по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Водночас, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень, оскільки не приймає рішення про призначення ОГД, а зобов`язує відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього та наданих позивачем документів.
Відповідно до ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів частково погоджується з доводами апелянта та приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16 серпня 2016 року №58, в частині повернення на доопрацювання ОСОБА_1  заяви про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності з 9 червня 2016 року, внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. 
Зобов"язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату  одноразової грошової допомоги, у зв"язку з інвалідністю, внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов"язане з виконанням обов"язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та прийняти відповідне рішення, згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
В задоволенні решти позовним вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Іваненко Т.В.