ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 814/139/17
адміністративне провадження № К/9901/33628/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  814/139/17
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національній поліції України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою Головного управління Національній поліції України в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Є. В. Марич) від 15 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: О. О. Димерлій, О. В. Єщенко, А. Г. Федусик) від 27 липня 2017 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національній поліції України в Миколаївській області (далі- ГУ НП України в Миколаївській області), у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Миколаївській області № 358 о/с від 26 грудня 2016 року в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області за статтею 77 частини першої пункту 4 Закону України «Про Національну поліцію України» (у зв`язку із скороченням або проведенням організаційних заходів).
- поновити лейтенанта поліції, ОСОБА_1 на посаду інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
- стягнути з ГУ НП в Миколаївській області на користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. 
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що пунктом 4 частино першою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», визначає як одну з підстав звільнення зі служби в поліції звільнення «у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів», про що особа повинна бути попереджена про майбутнє звільнення за два місяці. При цьому діючим законодавством передбачено, що власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. В штаті в Миколаївській області є багато вакансій, але під час вирішення питання про звільнення, позивачу не було запропоновано жодну з них. На думку позивача, це суперечить вимогам статті 68 Закону України «Про Національну поліцію», статті 49-2 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України).
3. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано ГУ НП в Миколаївській області № 358 о/с від 26 грудня 2016 року в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області за статтею 77 частини першої пункту 4 Закону України «Про Національну поліцію України» (у зв`язку із скороченням або проведенням організаційних заходів).
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 7512,74 грн.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за один місяць в сумі 4566,57 грн. 
Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.
4. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2017 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року скасовано, та ухвалено нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Визнано протиправними та скасовано наказ ГУ НП в Миколаївській області № 358 о/с від 26 грудня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
Стягнуто з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 5090,48 грн., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню.
Стягнуто з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 4566, 57 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 09 листопада 2017 року відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2017 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
6. Ухвалою Вищого адміністративного суду України, після усунення недоліків, від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказано скаргою, у задоволенні клопотання про зупинення виконання судових рішень відмовлено, встановлено строк десять днів з моменту отримання ухвали, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу.
7. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.
8. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
9. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
10. 05 березня 2018 року касаційну скаргу ГУ НП в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2017 року у справі № 814/139/17 передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Бевзенко В. М.- головуючий суддя, Шарапа В. М., Данилевич Н. А.).
11. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року № 699/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М. що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
12. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
13. Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2020 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
14. Станом на 21 липня 2020 року письмового заперечення або відзиву на касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України / Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає її подальшого розгляду по суті.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
15. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 2009 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, на час звільнення мав спеціальне звання лейтенанта міліції.
16. 07 листопада 2015 року наказом начальника ГУ НП в Миколаївській області № 3 о/с «По особовому складу» відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» позивач був призначений на посаду інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції  Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з присвоєнням звання лейтенанта поліції.
17. Відповідно до наказу № 72  о/с від 04 квітня 2016 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за статтею 77 частини першої пункту 5 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).
18. Миколаївським окружним адміністративним судом 29 вересня 2016 року у справі №  814/1391/16 винесено постанову, якою скасовано наказ № 72 від 04 квітня 2016 року та поновлено позивача на посаді інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
19. На підставі вищевказаної постанови був виданий наказ ГУ НП в Миколаївській області №  291  о/с від 21 жовтня 2016 року, яким позивача поновлено на службі в поліції.
20. Позивачу 24 жовтня 2016 року під підпис вручено попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції у зв`язку з скороченням займаної посади.
21. 26 грудня 2016 року відповідно до наказу ГУ НП в Миколаївській області № 358 о/с позивач був звільнений з посади інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області за частиною першою пункту 4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку зі скороченням штатів.
22. Водночас, судами встановлено, що ГУ НП в Миколаївській області видано наказ від 31 травня 2016 року № 440 дск «Про організаційно штатні-зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області». Згідно названому наказу скасовуються всі тимчасові штати, що передбачає скорочення 3263 посад, у тому числі і посади, на якій проходив службу позивач .
23. У той же час, новим (постійним) штатом ГУ НП в Миколаївській області передбачена наявність 3318 посад, що свідчить про те, що загальна кількість посад в ГУ НП в Миколаївській області у зв`язку з переходом з тимчасового на постійний штат не скоротилася, а навіть збільшилася.
24. При цьому посада, на якій проходив службу позивач, наявна в новому штатному розписі ГУ НП в Миколаївській області.
25. Отже, вважаючи спірний наказ протиправним та таким, що був прийнятий з порушенням вимог Закону України «Про Національну поліцію» та КЗпП України, позивач звернувся з цим позовом до суду.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
26. Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що в структурі ГУ НП в Миколаївській області відбулась реорганізація, при цьому штат управління ГУ НП в Миколаївській області не скоротився, посаду, яку обіймав позивач, не було скорочено.
27. При цьому, будь-які докази щодо запропонування позивачу будь-якої вакантної посади з урахуванням досвіду роботи останнього, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції стороною відповідача не надано, що свідчить про порушення суб`єктом владних повноважень вимог статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».
28. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку про не дотримання відповідачем процедури звільнення при скороченні штатів, питання щодо можливого використання позивача на службі в поліції не обговорювалося, вакантні посади останньому не пропонувались.
29. При цьому, суд вказав, що розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року, виходячи з розрахунку календарних днів.
30. При прийнятті судового рішення апеляційний суд мотивував його тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування наказу про звільнення позивача із займаної посади, поновлення позивача на раніше займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак апеляційний суд не погодився із розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача і відповідно із стягнутою сумою.
31. При цьому, доводи відповідача, що за цей час позивач перебував на обліку у центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, яка має бути віднята з загальної суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, не ґрунтуються на законі, оскільки зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розмір компенсації не передбачено, ані статтею 235, ані статтею 117 КЗпП України.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
32. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
33. Доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням його заперечення проти позову та апеляційної скарги, зокрема зазначено, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано норми трудового законодавства, оскільки порядок дій відповідача, під час здійснення реорганізації, передбачений нормами спеціального законодавства - статтею 68 Закону України «Про Національна поліцію». Тому, приписами даної статті передбачено лише необхідність попередження поліцейського про можливість скорочення та врахування керівником досвіду роботи і ставлення до виконання службових обов`язків при призначенні на інші вакантні посади. Відтак, враховуючи визнання атестаційною комісією позивача таким, що не відповідає займаній посаді, у відповідача не було підстав застосовувати зазначені критерії переважного права.
34. Також, відповідач не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що виплачені центром зайнятості суми грошової допомоги по безробіттю не повинні враховуватись під час визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки цей висновок суперечить вимогам частини другої статті 235 КЗпП України.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
35. Враховуючи положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
36. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до частини 1 статті 341 КАС України, виходить з наступного.
37. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
38. Частина 6 статті 43 Конституції України: громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
39. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 3 стаття 2 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)).
40. Так, пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII), який є спеціальним у випадку спірних правовідносин, передбачено підставу для звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
41. Водночас, вимогою статті 68 Закону № 580-VIII передбачений порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації: у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
42. Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.
43. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.
44. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов`язаний виконувати обов`язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов`язки.
45. Якщо поліцейський, посада якого була скорочена, звернувся до керівника відповідного органу (закладу, установи) з клопотанням про надання йому відпустки, така відпустка може бути надана на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Тривалість наданої відпустки у такому разі не може перевищувати загальну кількість днів, що залишилися до передостаннього дня двомісячного строку з дня персонального попередження поліцейського про можливе наступне звільнення зі служби в поліції.
46. Поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції.
47. Суд касаційної інстанції вказує, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільняються не всі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.
48. Водночас, у випадку скорочення тимчасового штату з одночасним введенням постійного штату, звільнення зі служби в поліції, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності штатних одиниць у новому штаті. При цьому, саме по собі скорочення чисельності штатних одиниць у новому штаті не є підставою для звільнення зі служби в поліції чи зміни істотних умов її проходження, якщо у новому штаті зберігається посада, яку поліцейський обіймав у попередньому штаті, у тому числі тимчасовому штаті.
49. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів до і після реорганізації.
50. З огляду на приписи частини другої статті 71 КАС України, в редакції чинній до 15 грудня 2017 року, Суд вважає, що під час розгляду цієї справи відповідачем не надано жодних належних доказів щодо скорочення в новому штаті посади інспектора Доманівського відділення поліції Врадіївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, яку обіймав позивач, та відповідно, не доведено правомірності звільнення позивача зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
51. Крім того, у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованих посад дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
52. Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої  статті 77 Закону № 580-VIII щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
53. Крім того, Суд зауважує, що посилання скаржника на застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин статті загального законодавства - статтю 49-2 КЗпП України, приписи якої регулюють питання здійснення пропозиції працівнику вакантних посад, не спростовує необхідності здійснення такої пропозиції відповідачем позивачу, виходячи із системного аналізу статті 68 Закону № 580-VIII - спеціального законодавства, що регулює питання проходження служби в Національній поліції України.
54. Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивачу не було запропоновано жодних посад, а звільнення позивача скаржник обґрунтовує наявністю негативних висновків атестаційної комісії, які, на його думку, заважають позивачу подальшому проходженню служби в поліції.
55. Разом з тим, Суд підтримує позицію судів попередніх інстанцій, що Миколаївський окружний адміністративний суд, при розгляді справи щодо звільнення позивача з підстав невідповідності займаній посаді за результатами проходження атестації, надавав оцінку протиправності протоколу атестаційної комісії. Відтак, відсутність в резолютивній частині вказаної постанови суду вказівки про його скасування не є підставою для повторного застосування його відповідачем у даних спірних правовідносинах, позаяк судом визнано атестацію такою, що проведена всупереч вимогам Закону, а висновок про його службову невідповідність - необґрунтованим та протиправним.
56. Таким чином, на підставі викладених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо протиправності оскарженого наказу про звільнення позивача.
57. Щодо доводів скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу отриманого позивачем матеріального забезпечення по безробіттю, слід зазначити таке.
58. Згідно із частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
59. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
60. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
61. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №  826/808/16).
62. Питання правомірності обрахунку періоду та сум вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому не аналізуються Судом.
63. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
64. Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин. 
65. Відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національній поліції України в Миколаївській області залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2017 року у справі №  814/139/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                 М. М. Яковенко

Судді                                                                                                    І. В. Дашутін

                                                                                                    О. О. Шишов