ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003355 пров. № А/857/2901/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                              Обрізка І.М., 
суддів                                                                                  Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.,                    
                                                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, прийняте суддею Качур Р.П. о 16 годині 37 хвилині у місті Львові, повний текст складений 27.12.2019 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

                                                             встановив:

громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача № 212-19 від 05.06.2019 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 позов задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 № 212-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження. Позивач належить до забороненої в Російській Федерації (далі – РФ) як терористична організація партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Дана партія не є забороненою в Україні. 
Отже, відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність ознак, встановлених Конвенцією про статус біженців, які дають право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то суд під час вирішення справи в цій частині вимог, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Маються покликання на позиції Верховного Суду.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позивачем було порушено порядок звернення з заявою про надання захисту. Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, позивачем не дотримано встановленого законом строку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Факт переслідування позивача правоохоронними органами РФ може викликати сумніви, оскільки останній заключив угоду зі слідством і в розшуку не перебуває.
Крім того, позивач свідомо брав участь в діяльності партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тим самим порушуючи законодавство країни походження.
Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи. Цитує оскаржене рішення суду першої інстанції.
Сторона  відповідача подала клопотання про відкладення розгляду справи із покликанням на запровадження в Україні карантину.
За результатами розгляду вказаного клопотання, колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для учасників справи доступу до суду, в тому числі надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи засобами, як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду. 
При цьому колегією суддів враховано, що діяльність Державної міграційної служби України на період проведення карантинних заходів припинена не була, а, відтак, у відповідача була процесуальна можливість надання необхідних заяв, клопотань, документів, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте, відповідач не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих йому щодо забезпечення його процесуальні можливості доступу до суду таким правом не скористався без поважних причин.
Оскільки, явка учасників не була визнана обов`язковою та враховуючи, що апеляційне провадження у цій справі відкрито 14.04.2020, а розгляд цієї справи уже відкладався, тому учасники справи мали достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема і на подання відзивів, пояснень чи інших заяв по суті справи, відтак апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.
Судом також враховується, що за приписами  статті 129 Конституції України,  статті 2 КАС України  одним із завдань судочинства є  своєчасне вирішення судом спорів, що відповідає положенням  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач 05.12.2018 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що він народився у м. Уфа Російської Федерації. Позивач є громадянином РФ і до виїзду із Російської Федерації проживав в місті народження. За сімейним станом одружений. Має сина.
На початку жовтня 2018 покинув територію РФ. Кордон з Україною перетнув нелегально, поза пунктом пропуску. Спочатку прямував до міста Київ, згодом переїхав в Одесу, а вже потім до Львова.
При зверненні із заявою до ГУ ДМС у Львівській області зазначив адресу проживання: с. Шоломинь, Пустомтівський район, Львівська область. 
Посадовим особам відповідача надав ксерокопію паспорта громадянина Російської Федерації. 
В заяві позивач зазначив, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Згідно ієрархії політичної партії був вчителем (Мушріфом), в обов`язки якого входило навчання учнів ідеології партії.
Документально членство в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач підтвердити не може.
Під час співбесіди встановлено володіння позивачем інформацією про структуру та діяльність партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
Позивач під час співбесіди з посадовими особами третьої особи розповів, що в 2017 його було заарештовано працівниками ФСБ РФ за участь в забороненій на території Російської Федерації організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Верховним Судом Республіки Башкортостан позивачу було встановлено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Позивач втік з під домашнього арешту та нелегально перетнув кордон України. 
03.05.2018 третя особа прийняла висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Приймаючи таке рішення ГУ ДМС у Львівській області виходило з того, що факт переслідування заявника правоохоронними органами РФ може викликати сумнів, оскільки заявник заключив угоду зі слідством та тим самим з нього було знято обвинувачення. За інформацією отриманою від СБУ (лист від 08.02.2019  № 62/2/3-175п), діяльність партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні є нелегальною та становить загрозу національній безпеці України.
Висновки від 03.05.2018 та матеріали особової справи позивача ГУ ДМС у Львівській області скерувало до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті.
Рішенням ДМС України від 05.06.2019  № 212-19 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 і Протоколом від 1967 поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент спірних відносин), а також нормами міжнародного права.
Зокрема, нормами вказаного Закону встановлено, що біженець – особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1); особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 і Протоколу щодо статусу біженців 1967  та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1); не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні (абз.4 ч.1 ст.6); за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10).
Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 ) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Ситуація в країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.2012 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Під час судового розгляду з`ясовано, що основною причиною, через яку позивач змушений був покинути країну свого проживання РФ та шукати іншу безпечну країну є кримінальне переслідування на території країни громадянської належності за його участь у забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
У країні громадянської приналежності позивача переслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що він являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
Таким чином, причиною виїзду позивача з РФ стало кримінальне переслідування за участь у міжнародній організації «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), яка у РФ визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена. 
З відкритих джерел інформації, судом першої інстанції встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.
Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116).
Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, « ОСОБА_3 - ОСОБА_4 » та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.
Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.
Суд апеляційної інстанції враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.
Управління СБ України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.
Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в РФ, які узгоджуються з доводами позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Росії.
Умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» судом апеляційної інстанції не встановлено.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач потребує захисту в Україні, що свідчить про необґрунтованість оскарженого рішення ДМС про відмову в наданні йому відповідного статусу.
З матеріалів особової справи позивача та спірного рішення вбачається, що відповідач не надав належної оцінки вищевказаним фактам стосовно позивача, що вказує на неповне дослідження наявності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.
З огляду на покладені в основу оскарженого рішення висновки, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в РФ й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, відповідач безпідставно погодився з висновками ГУ ДМС у Львівській області про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення № 212-19 від 05.06.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наведена відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.
У своїй сукупності наведені обставини свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС у Львівській області фактів та документів при розгляді заяви позивача, недотримання відповідачем вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак рішення ДМС України № 212-19 від 05.06.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтується на вимогах закону.
Також слід зазначити, що згідно наданої позивачем копії постанови від 10.09.2018, виданої заступником прокурора Республіки Башкортостан, у зв`язку з недотриманням позивачем зобов`язань досудової угоди про співпрацю, таку співпрацю припинено. Відповідно до довідки від 02.12.2019  № 42/41/2-7615, виданої Управління МВД РФ по місту Уфі, позивач перебуває у федеральному розшуку за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 УК РФ. Вказане спростовує доводи апелянта про співпрацю позивача зі слідством в країні походження, і відповідно зняття позивача з розшуку.
За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, при цьому фактично задовольнив заявлений позов частково, оскільки зобов`язав ДМС України вирішити питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 212-19 від 05.06.2019.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід заначити наступне.
Під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.
Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 
Верховний Суд у постанові від 25.10.2018 у справі № 815/2691/15 зазначив, що суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З урахуванням цих міркувань колегія суддів вважає, що ДМС України слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 212-19 від 05.06.2019.
За наведених обставин заявлений позов підлягає до часткового задоволення.
Оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни є відсутніми.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.003355 – без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.4 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 02.07.2020 року.