ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року 
м. Київ
Справа №  910/7662/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О.     В. – головуючий, Кушнір І.     В., Могил     С.     К.
за участю секретаря судового засідання – Мазуренко М.     В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1) Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України і 2)     Військової прокуратури Центрального регіону України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 (суддя Літвінова     М.     Є.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 (головуючий суддя Коробенко Г. П., судді Кравчук Г. А., Козир Т. П.) 
у справі № 910/7662/17
за позовом першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі: 1) Кабінету Міністрів України, 2)     Міністерства оборони України і 3) Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України
до 1) Київської міської ради і 2) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 – 1) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і 2) Державне підприємство “Управління капітального будівництва та інвестицій”  
про визнання недійсною реєстрації права комунальної власності, визнання права власності та права користування земельною ділянкою 
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивачів-2, 3 – Сажієнко     І.     О., відповідача-1 - Власенко І.     І., відповдача-2 - Субота О.     В., третьої особи-1 – Гончаров     О.     В.) 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У травні 2017 року Перший заступник військового прокурора Центрального регіону України (далі – прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі – позивач-1, КМУ), Міністерства оборони України (далі – позивч-2, МОУ) та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі – позивач-3, Київське КЕУ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі – відповідач-1, Рада) та Головного управління юстиції у місті Києві (далі – відповідач-2, ГУЮ у м.Києві) про визнання недійсною реєстрації права комунальної власності, визнання права власності та права користування земельною ділянкою.
2.          Позов обґрунтовано тим, що земельна ділянка, загальною площею 2,8388 га, за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 42 є військовим майном та вибула з власності держави в особі КМУ без волі останнього, оскільки передана у комунальну власність територіальній громаді без відповідного рішення КМУ або МОУ, у зв`язку з чим прокурор просив:
-          визнати недійсною реєстрацію права комунальної власності за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради від 01.04.2015 на земельну ділянку площею 2,8288 га, яка розташована у м. Києві, проспект Відрадний, 42 (кадастровий номер 8000000000:69:254:0100);
-          визнати за державою в особі КМУ право власності на земельну ділянку площею 2,8288 га по проспекту Відрадному, 42 у м. Києві (кадастровий номер 8000000000:69:254:0100);
-          визнати право користування зазначеною земельною ділянкою за МОУ в особі Київського КЕУ.
3.          У відзиві на позов Рада зазначила, що судом при розгляді справи №     910/4266/16 встановлені обставини щодо вибуття спірної земельної ділянки з користування держави в особі КМУ за погодженням із землекористувачем, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позову прокурора.
Короткий зміст судових рішень
4.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у задоволенні позову відмовлено.
5.               Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд наголосив на тому, що станом на день розгляду зазначеної справи рішення Ради від 26.07.2007 №134/1968 "Про передачу земельної ділянки Державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на проспекті Відрадний, 42 у Солом`янському районі міста Києва" є чинним, а тому матеріали справи не містять доказів, які би підтверджували, що реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Ради від 01.04.2015 на спірну земельну ділянку проведена не у спосіб та у порушення порядку, передбачених вимогами чинного законодавства.
6.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Визнано недійсною реєстрацію права комунальної власності за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради від 01.04.2015 на земельну ділянку площею 2,8288 га, яка розташована у м. Києві, проспект Відрадний, 42.
Визнано за державою в особі КМУ право власності на земельну ділянку площею 2,8288 га, яка розташована у м. Києві, проспект Відрадний, 42.
Визнано право користування земельною ділянкою площею 2,8288 га, яка розташована у м. Києві, проспект Відрадний, 42 за МОУ в особі Київського КЕУ.
7.          Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачі не могли законно набути право власності на спірну земельну ділянку, оскільки рішенням суду від 28.09.2017 у справі №910/4266/16 встановлено, що прийняття Радою рішення №134/1968 від 26.07.2007 відбулося з порушенням чинного на той час законодавства щодо порядку припинення права користування (вилучення) земельних ділянок, що належать до земель оборони. При цьому, підставою для відмови у задоволенні позову слугувало подання відповідачем заяви про пропуск позовної давності та встановлення судами пропуску такого строку.
8.          Апеляційний суд також зазначив, що через незаконне рішення Ради від 26.07.2007 №134/1968 та подальшу реєстрацію за територіальною громадою міста Києва в особі Ради права комунальної власності на спірну земельну ділянку, остання вибула з власності держави в особі КМУ без його волі.
9.          Постановою Верховного Суду від 12.09.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
10.          Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд не погодився з висновками апеляційного господарського суду щодо ефективності обраного прокурором способу порушеного права, а також з висновками про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності і права користування спірною земельною ділянкою, з огляду на невстановлення судом апеляційної інстанції обставин щодо перебування цієї земельної ділянки у державній власності.
11.          Під час нового апеляційного розгляду, постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 залишено без змін.
12.          Апеляційний господарський суд зазначив, що, враховуючи чинність рішення Ради від 26.07.2007 №134/1968 "Про передачу земельної ділянки Державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на проспекті Відрадний, 42 у Солом`янському районі міста Києва", вимога про визнання недійсною державної реєстрації права комунальної власності, яка є похідною від вимоги про визнання недійсним вказаного рішення, не є належним способом захисту та не підлягає задоволенню.
13.          Суд апеляційної інстанції дослідив, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978 №     1028/2 квартирно-експлуатаційній частині Київського військового округу, правонаступником якого є Київське КЕУ, надано спірну земельну ділянку в користування, а не у власність, та дійшов висновку про те, що вимога про визнання за позивачем-1 права власності на спірну земельну ділянку згідно вимог статті 392 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) не підлягає задоволенню.
14.          За висновком апеляційного господарського суду вимога щодо визнання права користування земельною ділянкою за позивачем-2 в особі позивача-3 є похідною від вимоги про визнання права власності, а тому також не підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
15.          Київське КЕУ подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у справі №     910/7662/17 скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
16.          Прокуратура подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і постанову у справі №     910/7662/17, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
17.          Київське КЕУ зазначає, що суд апеляційної інстанції пославшись на висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 20.02.2018, фактично не врахував їх і не встановив обставини в частині підстав, на яких були проведені спірні реєстраційні дії.
17.1. Позивач-3 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №     916/2851/17.
17.2. Київське КЕУ посилається на незастосування судами приписів статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також на неврахування тих обставин, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно державної форми власності, яке перебуває в управлінні МОУ, а також, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель оборони.
17.3. Позивач-3 посилається на неврахування судами обставин, встановлених у справі №     910/4266/16, а також неврахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №     917/553/17.
17.4.          Київське КЕУ наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази того, що КМУ, а також МОУ, як уповноважена особа здійснювати функції з управління цією земельною ділянкою, у встановленому законом порядку погодили зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із земель оборони на землі для забудови, а отже спірне рішення державного реєстратора прийняте щодо земельної ділянки державної форми власності за відсутності відповідної правової підстави.
18.          Прокуратура у касаційній скарзі зазначила, що суд апеляційної інстанції при вирішенні спору застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права (зокрема, статті 116 Конституції України, статей 15, 16, 392 Цивільного кодексу України, статей 13, 20 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України “Про управління об`єктами державної власності”, статей 9, 14 Закону України “Про Збройні Сили України”, Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, а також незастосування статті 28 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, а також не застосовано”) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 926/1017/14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 22.03.2018 у справі №     5017/2972/2012, від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 24.04.2019 у справі №     5017/3706/012, від 22.01.2020 у справі №     916/2851/17.
Позиція інших учасників справи, викладена у відзивах на касаційні скарги
19.          Прокурор у відзиві на касаційну скаргу Київського КЕУ погоджується з її доводами, просить касаційну скаргу позивача-3 задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
20.          Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) подало відзив, у якому не погоджується з доводами касаційних скарг, вважає оскаржувані рішення і постанову законними і обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а скарги – без задоволення.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
21.          Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.07.1978 № 1028/2 "Про надання в користування земельних ділянок квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу в Жовтневому районі" надано у користування квартирно-експлуатаційній частині Київського військового округу, правонаступником якої є Київське КЕУ, земельні ділянки площею близько 70 га, на яких розміщені військові частини та організації Київського військового округу в Жовтневому районі, у тому числі: Київське вище військове училище ім. Фрунзе площею біля 17 га по Брест-Литовському проспекту 71/2; військова частина 63630 площею біля 14 га по вул. Трудових резервів; військове містечко 165 площею біля 39 га по вул. Качалова 3 (наразі адреса - проспект Відрадний, 42).
22.          Відповідно до листа начальника розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил - начальника Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 09.06.2003 № 163/2588, з метою забезпечення житлом безквартирних військовослужбовців Київського гарнізону, де на квартирному обліку перебуває 7,3 тис. чоловік, у найбільш стислі строки, активізації будівництва житлових будинків з залученням додаткових коштів інвесторів з різною формою власності, в МО України створено державне підприємство "Управління капітального будівництва та інвестицій".
23.          21.02.2006 начальником Київського квартирно-експлуатаційного управління Івах С. Н. спрямовано на адресу Голови Київської міської ради та Начальника ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" лист № 303/25/3-210, відповідно до змісту якого Київське КЕУ, як правонаступник квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, просило припинити право користування частиною земельною ділянкою площею 2,93 га на користь ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій".
24.          Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України листом від 06.06.2006 №303/1/4/923 звернулося до начальника Головного управління земельних ресурсів та Голови Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, в якому зазначено про те, що останній не заперечує проти списання основних фондів розташованих на земельній ділянці військового містечка № 165 по проспекту Відрадному, 42 у Солом`янському районі міста Києва.
25.          Рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 № 134/1968 "Про передачу земельної ділянки Державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на проспекті Відрадний, 42 у Солом`янському районі міста Києва" (далі – рішення № 134/1968) вирішено:
-          припинити Київському КЕУ, як правонаступнику квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, право користування земельною ділянкою площею 2,85 га, відведеною відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 17.07.78 № 1028/2 "Про надання в користування земельних ділянок квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу в Жовтневому районі", та віднести її до земель запасу житлової та громадської забудови;
-          затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на просп.     Відрадному, 42 у Солом`янському районі м. Києва;
-          передати державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій", за умови виконання пункту 4 цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 2,85 га для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на просп. Відрадному, 42 у Солом`янському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.
26.          Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (долучена прокурором до позовної заяви) право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:69:254:0100, загальною площею 2,8388 га, за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 42; цільове призначення - для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 615542780000) зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради; форма власності - комунальна; дата державної реєстрації - 01.04.2015; підстава виникнення права власності - пункт 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".
27.          Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.05.2017 №НВ-8000554422017, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:69:254:0100, загальною площею 2,8388 га, за адресою: м. Київ , проспект Відрадний , земельна ділянка 42, зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради; у розділі "відомості про оренду, суборенду" вказано, що орендарем є ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" (дата державної реєстрації речового права - 26.11.2007, строк дії речового права - 5 років).
28.          Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 у справі №910/4266/16, у задоволенні позову Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави про скасування рішення Київської міської ради від 26.07.2007 №134/1968 відмовлено.
29.          У вказаному рішенні суду від 28.09.2017 у справі № 910/4266/16 суд дійшов висновку щодо обґрунтованості доводів прокурора про прийняття Радою рішення від 26.07.2007 № 134/1968 "Про передачу земельної ділянки державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами інфраструктури на просп. Відрадному, 42 у Солом`янському районі міста Києва" з порушенням вимог законодавства щодо порядку припинення права користування (вилучення) земельних ділянок, що належать до земель оборони. Водночас, судами у справі № 910/4266/16 встановлено пропуск позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.
30.          Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 12.12.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/4266/16 залишено без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
33. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
34. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України (тут і далі – у редакції, чинній з 08.02.2020), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
35.          Предметом розгляду цієї справи є позовні вимоги про визнання недійсною реєстрації права комунальної власності за територіальною громадою м.     Києва в особі Ради від 01.04.2015 на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:69:254:0100, загальною площею 2,8388 га, за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 42 (далі – спірна земельна ділянка); визнання за державою в особі КМУ права власності та визнання за МОУ в особі Київського КЕЧ права користування на цю земельну ділянку.
36.          Звертаючись з позовом прокурор наголошував на тому, що спірна земельна ділянка (1) належить до земель оборони (є державною власністю), (2) незаконно вилучена з державної власності (без згоди власника), (3) незаконно зареєстрована на праві комунальної власності за територіальною громадою міста Києва (без врахування того, що це земля оборони).
37.          В обґрунтування вказаних доводів прокурор посилався на те, що (1) спірна земельна ділянка розташована на території військового містечка, є землею оборони, власником якої є держава в особі КМУ та надана Київському КЕУ в користування на підставі рішення Київської міської ради депутатів трудящих від 17.07.1978 №     1028/2, (2) Київському КЕУ в порушення вимог законодавства щодо порядку припинення права користування (вилучення) земельних ділянок, що належать до земель оборони рішенням №     134/1968 припинено право користування спірною земельною ділянкою, (3) незаконна реєстрація за територіальною громадою міста Києва в особі Ради права комунальної власності на спірну земельну ділянку у сукупності з рішенням №     134/1968 призвели до того, що з власності держави в особі КМУ без волі останнього вибула спірна земельна ділянка.
38.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №     916/3727/15, щодо неврахування якої зазначено у касаційній скарзі прокуратури, містяться такі правові висновки:
"33. Пунктом “б” частини третьої статті 84 Земельного кодексу України встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення. Відповідно абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України від 27 листопада 2003 року № 1345-IV “Про використання земель оборони” (далі - Закон № 1345-IV).
34. За приписами статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV “Про правовий режим майна у Збройних Силах України”, статей 9 та 14 Закону України від 06 грудня 1991 № 1934-XII “Про Збройні Сили України” землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
35. За статтями 1, 2 Закону № 1345-IV землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини); військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
36. Господарські суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов зазначили, що земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними, тому повноваження по розпорядженню цією земельною ділянкою не належали Ізмаїльській міськраді, яка видала оспорюване рішення та уклала спірний договір з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим укладений спірний договір підлягає визнанню недійсним.
37. Крім цього, суди правильно вказали, що оскільки відсутні докази надання Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України згоди на відчуження земельної ділянки, переданої в оренду, то Ізмаїльська міськрада не мала законних підстав для припинення права землекористування позивачу".
39.          У постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №     5017/2972/2012 і від 24.04.2019 у справі №     5017/3706/2012, про неврахування яких зазначає прокурор у своїй касаційній скарзі, містяться такі правові висновки: "Відповідно до частин першої, другої статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Судами встановлено, що передані товариству з обмеженою відповідальністю за спірними договорами оренди землі належать до земель оборони, відповідно до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" належать державі на праві власності, знаходяться в управлінні МОУ та закріплені за відповідними військовими формуваннями, з огляду на наведене Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що позивачі не можуть бути належними землекористувачами, оскільки їх права не порушені та не підлягають захисту. При цьому, враховуючи наведені обставини, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його визначено законом, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №     926/1017/14 [про неврахування висновків в якій прокурор також зазначає у своїй касаційній скарзі]". 
40.          Приналежність спірної земельної ділянки до земель оборони встановлювалась у судових рішеннях у справі №     910/4266/16, про що слушно зазначають скаржники у касаційних скаргах.
41.          Так, у справі №     910/4266/16 суди встановили, що прийняття Радою рішення №     134/1968 відбулося з порушенням вимог законодавства щодо порядку припинення права користування (вилучення) земельних ділянок, що належать до земель оборони, оскільки згода на вилучення такої земельної ділянки МОУ, як розпорядником земель оборони, не надавалася. Отже спірне рішення прийнято Радою з перевищенням наданих повноважень та в порушення встановленого порядку припинення права користування землями оборони.
42.          Водночас, судами у справі № 910/4266/16 встановлено пропуск позовної давності, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.
43.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, яка переглядається, суд першої інстанції виходив з чинності рішення Ради №     134/1968 та відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження незаконності проведеної 01.04.2015 державної реєстрації права комунальної власності; апеляційний господарський суд вказав, що вимоги про визнання недійсною державної реєстрації права комунальної власності є похідною від вимоги про визнання недійсним рішення №     134/1968, тому такий спосіб захисту є неналежним способом захисту порушеного права.
44.          Звертаючись з касаційними скаргами скаржники наголошують на неврахуванні судами тих обставин, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно державної форми власності, яке перебуває в управлінні МОУ, а також, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель оборони.
45.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстроване на підставі пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №     5245-VI (далі – Закон №     5245-VI).
46.          Так відповідно до вказаної норми з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки:
на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;
які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
47.          В контексті зазначеного, скаржники наголошують на тому, що поза увагою судів залишилися їх доводи стосовно того, що на спірній земельній ділянці розташовані будівлі і споруди, що мають статус нерухомого військового майна, перебувають у власності держави, уповноваженим органом управління якого є МОУ, на обліку Київського КЕУ та на балансі Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій".
48.          Скаржники посилаються на неврахування судами обставин, встановлених у справі №     910/4266/16, стосовно того, що на спірній земельній ділянці було розташоване військове містечко №165 площею біля 39 га, з розташованими на ній військовими частинами, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка належить до земель оборони, а також долучені до матеріалів справи докази, зокрема інвентаризаційні відомості казермено-житлового фонду по кожному військовому містечку за формою 402, на підтвердження обставин наявності військового майна на спірній земельній ділянці.
49.          Підпунктом "а" пункту 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №     5245-VI визначено, що у державній власності залишаються:
а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:
на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;
які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;
які належать до земель оборони.
50.          Пунктом 7 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №     5245-VI визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Вказаний закон набрав чинності з 01.01.2013.
51.          У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №     916/2851/17 про неврахування висновків якої зазначають скаржники у касаційних скаргах, Суд, передаючи справу на новий розгляд, дійшов висновку про недослідження (і відповідно необхідність дослідження) судами питання правомірності розпорядження спірною земельною ділянкою міською радою, як комунальною власністю, з огляду на посилання позивача про наявність на ній об`єктів нерухомого майна державної форми власності та вказав на необхідність судам врахувати приписи пунктів 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №     5245-VI, частини першої статті 84 Земельного кодексу України при вирішенні питання правомірності розпорядження міською радою спірною земельною ділянкою.
52.          Висновки суду апеляційної інстанції, до яких суд дійшов, керуючись вказівками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у цій справі стосовно правомірності державної реєстрації права комунальної власності з огляду на чинність рішення №     134/1968, яким припинено Київському КЕУ, як правонаступнику квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, право користування спірною земельною ділянкою, виключають перебування спірної земельної ділянки у власності держави з огляду на неперебування цієї ділянки у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук, оскільки спірна земельна ділянка була вилучена з користування позивача-3 (і відповідне рішення є чинним).
53.          Разом з тим, поза увагою судів залишилися доводи позивачів стосовно того, що реєстрація права комунальної власності на спірну земельну ділянку відбулася без урахування приписів підпункту "б" пункту 3 і підпункту "а" пункту 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №     5245-VI, а саме в частині доводів позивачів про те, що на спірній земельній ділянці розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони. Вказане також свідчить про невідповідність оскаржуваних судових рішень висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.01.2020 у справі №     916/2851/17.
54.          Таким чином, доводи скаржників про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи. Разом з тим, вказані обставини (дослідження зазначених вище обставин) також залишилися поза увагою суду першої інстанції.
55.          За таких обставин, з урахуванням наведеного в пунктах 33-51 цієї Постанови судам необхідно надати належну правову оцінку доводам позивачів щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель державної форми власності на момент набрання чинності Законом №     5245-VI, а також, відповідно, правомірності здійсненої державної реєстрації права комунальної власності.
56.          Посилання ж скаржників на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.02.2018 у справі №     917/553/17 (скарга Київського КЕУ) і від 02.05.2018 у справі №     914/904/17 (скарга прокурора), колегія суддів вважає нерелевантними у зв`язку з неподібністю правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
57.          Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
58.          Зважаючи на викладене, висновки судів першої і апеляційної інстанцій не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним відповідно до норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
59.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
60.          Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).
61.          Виходячи з викладеного вище, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг.
62.          Оскільки передбачені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
63.          Під час нового розгляду справи суду слід урахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Розподіл судових витрат
64.          Оскільки справа передається на новий розгляд, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задовольнити частково.
2. Касаційну скаргу Військової прокуратури Центрального регіону України задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 у справі №     910/7662/17 скасувати.
4. Справу №     910/7662/17 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О.     В.     Случ 

Судді                                                                                                    І. В. Кушнір

                                                                                                    С.     К.     Могил