Постанова
іменем України 
23 червня 2020 року
м. Київ
справа № 489/3489/18
провадження № 51-1462 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора                      ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018150040001061, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Миколаєві, зареєстрований на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України  (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року                ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він,                      за невстановлених в ході досудового розслідування обставин, незаконно придбав бойовий припас – бойову реактивну протитанкову гранату разового використання РПГ-22 «НЕТТО», промислового виготовлення, придатну для використання за цільовим призначенням, який незаконно зберігав за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 , без передбаченого законом дозволу. В ході проведення санкціонованого обшуку 11 лютого 2016 року його було вилучено                         у ОСОБА_7 співробітниками поліції.             
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що зібрані у кримінальному провадженні докази обвинувачення                               є допустимими та достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. Натомість вказані докази у своїй сукупності не отримали правильної оцінки суду першої інстанції, який, не навівши переконливих мотивів прийнятого рішення, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність виправдання обвинуваченого. Не застосувавши щодо ОСОБА_7                  ч. 1 ст. 263 КК, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Зазначенні обставини, на думку прокурора, не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який в порушення вимог ст. 419 КПК доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив, не дав обґрунтованих відповідей на них та безпідставно залишив виправдувальний вирок щодо                 ОСОБА_7 без зміни.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 не підтримала касаційну скаргу прокурора.
Мотиви Суду
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку                  і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися                на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого               у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, – на потерпілого.
Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге   і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких                            і узгоджених між собою».
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні за місцем свого проживання бойового припасу – бойової реактивної протитанкової гранати разового використання РПГ-22 «НЕТТО», промислового виготовлення, придатної для використання за цільовим призначенням, без передбаченого законом дозволу, органами досудового розслідування було покладено рапорт старшого слідчого щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань                       (далі  - ЄРДР), витяг з ЄРДР, ухвали слідчого судді, дані протоколу тимчасового вилучення майна та протоколу обшуку, а також висновки судових вибухово-технічних експертиз.
Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів – на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.
Так, відповідно до ст. 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше                        24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Проте зазначених вимог закону стороною обвинувачення не дотримано.
Як вбачається з матеріалів провадження № 12018150040001061, 15 березня                 2018 року на підставі рапорту старшого слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП                           в Миколаївській області ОСОБА_8 були внесені відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 263 КК про те, що 11 лютого 2016 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 на АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено предмет зовні схожий на РПГ-22, який                    ОСОБА_7 незаконного придбав та зберігав за місцем свого проживання без передбаченого законом дозволу (а. с. 62-63).
Підставою для внесення відомостей до ЄРДР за вказаним кримінальним провадженням є висновок судової вибухово-технічної експертизи № 2786/16-38 від 12 січня 2018 року (а. с. 68-71). 
Однак, вказана судова вибухово-технічна експертиза призначалася в рамках кримінального провадження № 12016150040000712, обвинувальний акт у якому було направлено до Ленінського районного суду м. Миколаєва та вирокомцього суду від 11 травня 2018 року  ОСОБА_9  було засуджено за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, яке він відбув та звільнився з місць позбавлення волі 28 лютого 2019 року. 
При цьому, стороною обвинувачення не надано жодних належних та допустимих доказів того, що після проведення обшуку в рамках кримінального провадження       № 12016150040000712, матеріали кримінального провадження відносно предмета, схожого на РПГ-22 «НЕТТО» були виділені в окреме провадження та відповідні відомості внесені до ЄРДР.
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що висновок судової вибухово-технічної експертизи № 2786/16-38 від 12 січня 2018 року                                       є недопустимим доказом, в розумінні статей  86, 87, 94, ч. 3 ст. 214 КПК, оскільки отриманий до внесення відомостей до ЄРДР за № 12018150040001061 від                           15 березня 2018 року, тобто отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Доводи прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, про неналежну оцінку судом інших доказів сторони обвинувачення, а саме: ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2018 року про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів, даних протоколу тимчасового вилучення майна з судової справи №1-кп/489/35/2018, ухвали слідчого судді від 10 лютого 2016 року про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , даних протоколу обшуку від 11 лютого 2016 року, висновку експерта № 57 від 2 травня 2018 року, були перевірені апеляційним судом та мотивовано визнані безпідставними, оскільки надаючи оцінку вказаним доказам, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх недостатніми для підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК, так як відсутні допустимі докази того, що предмет циліндричної форми, виявлений під час обушку у ОСОБА_7 , є бойовим припасом. 
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність винуватості                 ОСОБА_7 у висунутому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом, залишивши вирок без зміни. При цьому, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам   ст. 419 КПК.
Переконливих доводів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність в матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого с. 1 ст. 263 КК, прокурор у касаційній скарзі                       не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                        би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо                       ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3