справа № 372/845/18                                         головуючий у суді І інстанції Тихановський О.Б.
провадження № 22-ц/824/7489/2020           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

      ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

 21 вересня 2020 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	   Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні  земельною ділянкою,-
 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2018 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що йому належить земельна ділянка, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської в садовому товаристві «Арсеналець-6», відповідно до державного акту площа земельної ділянки 0,055 га., при проведенні робіт по присвоєнню ділянці кадастрового номера з`ясувалось, що площа фактичного користування і площа, яка зазначена в державному акті не співпадають. На вимогу позивача про проведення робіт по відновленню меж земельної ділянки відповідач ОСОБА_1 не відреагувала та нею було пересунуто межу, через що позивач не може користуватися приблизно 0,005 га. належної йому земельної ділянки. Оскільки в досудовому порядку, вирішити спір не можливо позивач звернувся до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати паркан та сарай, які вона побудувала на земельній ділянці ОСОБА_3 на лінії від «Г» до «А» відповідно до даних Державного акту на право приватної власності на землю IV - КВ 077448 зареєстрованого 24.05.2000 року за реєстраційним номером 2549. Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити доступ на свою земельну ділянку представників землевпорядної організації для проведення робіт по відновленню меж земельних ділянок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні  позовних вимог. При цьому, зазначає, що суд помилково застосував  преюдицію рішення Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2012 року, невірно оцінив статус нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 .. Апелянт вважає, що позов подано передчасно, відповідач не звертався до позивача з вимогою  звільнити  земельну ділянку. Крім того, порушено принцип  диспозитивності, вирішено права осіб, які не заявляли вимог до відповідача. Позивачем не доведено, що  відповідач чинить  перешкоди  в доступі  власнику  до земельної ділянки.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
29.04.2020  року до суду надійшов відзив  ОСОБА_3 , згідно якого просив відмовити  у задоволенні  апеляційної  скарги та стягнути судові витрати. Зазначив, що у справі є достатні докази того, що нерухомість  відповідача знаходиться на  землі позивача. Позивач звернувся до  суду, оскільки сам визначив таких спосіб захисту своїх прав. 
 
В судовому засіданні апелянт та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити.
 
Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку КВ № 077448 зареєстрованого 24.05.2000 року за реєстраційним номером 2549 позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,055 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської в садовому товаристві «Арсеналець-6», кадастровий номер 3223186800:03:031:0166, яка передана йому у власність для колективного садівництва (а.с. 5).
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити частину земельної ділянки розташовану на території Садового товариства «Арсеналець -6» Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, належної ОСОБА_3 на підстав державного акту на право приватної власності на землю, виданого Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області 24.05.2000 року від паркану та сараю. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 10.04.2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2012 року залишено без змін. 04.09.2013 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2010 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10.04.2013 року залишено без змін (а.с.113-118).
Судовим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2012 року, яке набрало законної сили, встановлено що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 21.04.2006 року ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0485 га на території Обухівського району Підгірцівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення садівництва.
Згідно свідоцтва про право власності на вказаній земельній ділянці знаходиться належний відповідачу садовий будинок, сарай, огорожа, колодязь, які були побудовані відповідачкою ОСОБА_4 .
Сторонами визнається та не ставиться під сумнів, що площа земельних ділянок не накладається, спір щодо накладення суміжних земельних ділянок відсутній, державні акти сторін в судовому порядку нечинними не визнавались.
На підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2012 року позивачу видано виконавчий лист щодо зобов`язання ОСОБА_4 звільнити частину спірної земельної ділянки від паркану та сараю, який перебуває на примусовому виконанні.  Вказані обставини визнаються сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 182052581 від 23.09.2019 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.04.2017 року належить садовий будинок загальною площею 85,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 . 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду спору позивач довів, що він є власником майна, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності з ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Разом з тим, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 4 ст. 373 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до ст. 152 ЗК України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014р. № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як вбачається з матеріалів справи рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2012 року, яке залишено без змін  Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 10.04.2013 року та Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2013 року, зобов`язано ОСОБА_4 звільнити частину земельної ділянки розташованої на території Садового товариства «Арсеналець - 6» Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, належної ОСОБА_3 на підстав державного акту на право приватної власності на землю, виданого Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області 24.05.2000 року від паркану та сараю. 
А відтак,  наявне судове рішення, що набрало законної сили, яким задоволено позовні вимоги позивача щодо звільнення спірної земельної ділянки саме особою, яка відповідно порушила права позивача. Дане рішення перебуває на примусовому виконанні. 
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що захист права позивача забезпечено, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2012 року, яке підлягає виконанню. Порядок виконання судового рішення визначений ЦПК України та ЗУ «Про виконавче провадження».
 А відтак, позивачем невірно обрано спосіб захисту свої прав та інтересів, оскільки особисто відповідачка ОСОБА_1 своїми діями прав позивача не порушувала, нові спірні споруди не будувала, а отже, колегією суддів безспірно встановлено, що предметом даного спору є ті самі спірні споруди, відносно яких було ухвалене судове рішення від 26 грудня 2012 року.
Оскільки, вподальшому, під час перебування виконавчого листа на примусовому виконанні боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 подарувала своїй донькі ОСОБА_5 садовий будинок загальною площею 85,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 до відповідачки ОСОБА_1 , як до правонаступника відповідної сторони у відносинах, щодо яких виник спір перейшли всі права та обов`язки попередньої особи в даних правовідносинах. Заміна такої сторони її правонаступником може відбуватися на будь якій стадії судового процесу (ст. 55 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
 
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про  відмову у задоволені позовних вимог.   
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір за апеляційний розгляд у розмірі 1 057,00 грн.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким  позов залишити без задоволення.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 057,00 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            С.В. Лівінський 

                                                                                                                         В.А.Нежура